# Сходи Свободи

Десмонд Бэгли

СХОДИ СВОБОДИ


(Коллінз, Лондон і Глазго)


No MCMLXXII Elsevier Nederland NV, Амстердам/Брюссель


1

Кабінет Макінтоша дивним чином розташувався прямо в центрі. Мені було досить важко знайти його, тому що він знаходився посеред мережі вулиць між Холборном і Фліт-стріт, яка, звикла до звичайної квартальної схеми Йоганнесбурга, здавалася мені справжнім лабіринтом. Зрештою я знайшов офіс у брудній будівлі; невинна на вигляд і потерта латунна табличка сповіщала, що в цій будівлі, яка, здавалося, була часами Діккенса, розміщувався зареєстрований офіс Торгової палати Шотландсько-Англо-Саксонської холдингової компанії.

Я посміхнувся й торкнувся яскраво відполірованої таблички, залишивши пляму від пальця. Здавалося, Макінтош зібрався. Така табличка з іменем, наприклад, чітко відшліфована поколіннями наймолодших слуг, була демонстрацією ретельного планування, яке обіцяло багато на майбутнє – ви впізнали руку професіонала. Як професіонал, я не люблю працювати з аматорами — вони непередбачувані, недбалі та надто небезпечні на мій смак. Я трохи сумнівався щодо Макінтоша, тому що Англія є колискою аматорства, але Макінтош був шотландцем, і це, очевидно, має значення. Звісно, ліфта не було, тому мені довелося тягнутися вгору чотирма маршами тьмяно освітлених сходів із блідо-помаранчевими стінами, на яких можна було б почесати щітку. Я знайшов кабінет шотландців-англосаксів у кінці темного коридору. Все здавалося настільки нормальним, що на мить я замислився, чи не помилявся. Я все одно зайшов і сказав: «Мене звуть Ріарден, у мене призначена зустріч з містером Макінтошем!»

Руда дівчина за прилавком тепло посміхнулася мені й поставила чашку. — Він чекає на вас, — сказала вона. — Я подивлюсь, чи зможе він вас одразу побачити. Вона увійшла до кабінету дирекції й обережно зачинила за собою двері. У неї були гарні ніжки.

Я дивився на подряпані та пошарпані шафи для документів і думав, що може бути всередині, я поняття не мав. Можливо, в назві компанії згадувалися англосакси та шотландці. На стіні висіли дві гравюри вісімнадцятого сторіччя — одна із зображенням Віндзорського замку й одна із зображенням Темзи в Річмонді. Була також вікторіанська гравюра на сталі Принцес-стріт в Единбурзі. Усе це було дуже шотландським та англійським. Я все більше захоплювався Макінтошем — здавалося, що це буде дуже ретельно спланована робота. Мені було цікаво, як він це зробив; Він найняв дизайнера інтер’єру чи мав знайомого художника-декоратора на кіностудії?

Дівчина повернулася. — Містер Макінтош може вас негайно прийняти. Просто зайдіть всередину».

У неї була приємна посмішка, тож я усміхнувся у відповідь і провів її до притулку Макінтоша. Він не змінився. Я не очікував, що він зміниться — не за ці два місяці, — але час від часу ти стикаєшся з кимось, хто виглядає по-іншому у своєму власному оточенні, від чого він отримує певне відчуття безпеки. Я був радий, що це не стосується Макінтоша. Це означало, що він був впевнений у собі скрізь і завжди. Мені більше подобається працювати з людьми, які впевнені в собі і на яких можна покластися.

Це був невизначений чоловік із дуже світло-рудим волоссям; майже непомітні брови й вії робили його обличчя оголеним. Навіть якби він тиждень не голився, напевно, ніхто б не помітив. Він був слабкої статури, і мені було цікаво, як він витримає в бою; такі легковажники часто мають у своєму розпорядженні багато брудних трюків, щоб компенсувати брак сирої потужності. Хоча, мабуть, Макінтош був занадто розумний, щоб вплутатися в бійку; є багато способів використовувати свій мозок.

Він поклав руки на стіл. «Так ти», — він замовк на мить, перевівши подих, а потім одним швидким вдихом вимовив моє ім’я: «Ріарден». Чи був вам приємний політ, містере Ріарден? «Це пройшло добре».

«Добре. Будь ласка, сідайте, містере Ріарден. Хочеш чашку чаю?» Швидка посмішка. «У таких офісах люди п’ють чай цілими днями».

— Із задоволенням, — сказав я і сів на стілець.

Він підійшов до дверей. — Чи можете ви дати ще чаю, місіс Сміт?

Двері зачинилися з тихим клацанням, я показав голову і запитав: «вона про це знає?»

«Звичайно, — спокійно сказав він, — я не міг би жити без неї. Надзвичайно компетентний секретар».

— А її звуть Сміт? — запитав я іронічно.

«Це її справжнє ім'я. Не дивно, якщо врахувати, скільки там Смітів. Вона скоро прийде, тож нам краще трохи почекати, перш ніж перейти до суті». Він заплющив очі. «Це досить літній костюм для нашого клімату. Ви повинні бути обережні, щоб не підхопити пневмонію». Я посміхнувся. — Може, ви порадите мені кравця. «Звичайно можу. Ви повинні взяти моє. Досить дорого, але ми знаємо, що з цим робити». Він відкрив шухляду й дістав товсту пачку банкнот. «Тобі знадобиться трохи на витрати тощо».

Я з недовірою дивився, як він почав відраховувати п’ять фунтів. Він поставив тридцять і трохи почекав. «Краще зробимо 200 фунтів», — вирішив він, відрахував ще десять банкнот і підштовхнув пачку до мене. — Сподіваюся, ви не проти готівки? У нашому бізнесі чеки менше цінуються».

Я поклав гроші в гаманець, перш ніж він встиг передумати. «Хіба це не трохи незвично? Я не думав, що ти так легко впораєшся». — Гадаю, рахунок витрат витримає це, — співчутливо сказав він. «Тобі справді доведеться щось зробити для цього». Він запропонував сигарету. — А як було в Йоганнесбурзі, коли ти поїхав? «Як і раніше, все постійно змінюється», — сказав я. — Відколи ви приїхали, у центрі міста з’явилася ще одна шістдесятиметрова будівля.

«За ці два місяці? Це не так!

— За дванадцять днів поставили, — сухо сказав я. «Ви, південноафриканці, знаєте свою справу. Ха, ось чай. Місіс Сміт поставила піднос на стіл і підсунула стілець. Я з цікавістю спостерігав за нею, бо той, хто користувався довірою Макінтоша, мав бути чимось особливим. Не те, щоб вона так виглядала, але, можливо, це було тому, що вона була перевдягнена секретаркою у звичному комплекті з двійниками – офісною дівчиною з милою посмішкою, яких є тисячі. І все-таки я вірив, що за інших обставин я б дуже добре порозумівся з місіс Сміт — звісно, за відсутності містера Сміта.

Макінтош махнув рукою: «Ви бажаєте зробити честь, місіс Сміт?» Вона зайнялася чаєм, і Макінтош сказав: «Я не думаю, що потрібне подальше представлення, чи не так?» Ти тут заради роботи й нічого іншого, Ріардене. Гадаю, тепер ми можемо приступити до справи?» Я підморгнув місіс Сміт. «Ганьба». Вона подивилася на мене без посмішки. "Цукор?" було все, що вона запитала.

Макінтош склав кінчики пальців разом. «Чи знаєте ви, що Лондон є світовим центром торгівлі алмазами?» «Ні, я цього не знав. Я думав, що це Амстердам». «Там розколюють і огранюють діаманти. Тут їх купують і продають на всіх етапах обробки; від грубого каміння до огранених коштовностей». Він усміхнувся. «Минулого тижня я був десь там, де діаманти продавалися як шматки масла в гастрономі».

Я прийняв чашку чаю від місіс Сміт. "Б'юся об заклад, вони забиті охороною".

— Звичайно, — сказав Макінтош. Він розвів руками, як рибалка, що описує рибу, яка втекла в останню мить. — Ось такі товсті двері сховища. Існує стільки електронних трюків, що якщо ви підведете очі в невідповідний час або в невідповідному місці, наступної миті половина поліції Лондона кинеться».

Я зробив ковток чаю й поставив чашку. «Насправді я не зломщик сейфів», — сказав я. «Я б не знав, з чого почати — для цього вам потрібен вибухівник. Плюс той факт, що ви нікуди не дійдете, не розгорнувши цілу команду».

— Спокійно, — сказав Макінтош. «Той факт, що ти південноафриканець, змусив мене подумати про діаманти. Насправді діаманти мають лише переваги: вони відносно анонімні, їх легко транспортувати та продавати. Ідеально для південноафриканця, вам не здається? Ви щось знаєте про міжнародну торгівлю діамантами?

Я заперечливо похитав головою. — Поки що це не моя спеціальність.

'Не важливо. Можливо, це навіть краще. Хитрий злодій, ось який ти, Ріардене, і тому досі уникав танців. Скільки разів ти сидів?»

Я посміхнувся. 'Один раз - 18 місяців. Але це було давно!» «Це, мабуть, було давно. Ви постійно змінюєте свій спосіб роботи та сферу діяльності, чи не так? Ви переконаєтеся, що вони не спіймають вас з комп’ютером на основі одних і тих же даних знову і знову — у вас немає певного способу дії, за яким вони могли б вас розпізнати. Як я вже сказав, ти спритний злодій, і я вважаю, що мій план тобі під силу. Це також думка місіс Сміт». — Послухаємо, — обережно сказав я.

«Британська пошта — чудова установа», — сказав Макінтош, перескакуючи з теми на тему. «Деякі люди вважають, що в Англії найкраща поштова система у світі; інші менше думають про це, коли дивляться на листи, подані в газетах. Але це, мабуть, тому, що справжній британець народжується з раком. Проте страхові компанії високо оцінюють поштову службу. Скажіть мені, яка властивість діамантів є найбільш вражаючою?» «Вони сяють».

«Не огранений діамант», — виправив він мене. «Необроблений алмаз виглядає як шматок пляшкового скла, який надто довго перебував у морській воді. Зробіть ще раз».

«Важко», — сказав я. «Діамант — це найтвердіша річ, яка існує».

Макінтош нетерпляче цокнув язиком. — Він не думає, місіс Сміт. Просто скажіть мені.' «Розмір — або його відсутність», — тихо сказала вона. Макінтош просунув мені руку під ніс і стиснув пальці в кулак. «У цій руці я можу тримати ціле багатство, і нікому про це не потрібно мати жодного уявлення. У цю сірникову коробку можна покласти діамантів на сто тисяч фунтів — і що ми маємо?» 'Не маю уявлення.'

— У нас невеликий пакет, Ріардене. Навколо нього шматок обгорткового паперу, достатньо місця для адреси, на ньому марка, а потім у поштову скриньку».

Я подивилася на нього широко розплющеними очима. «Чи надсилають алмази поштою?»

«А чому б і ні? Поштова служба працює надзвичайно ефективно, рідко що втрачається. Страхові компанії готові робити великі ставки на ефективність англійців PTT і ці хлопці справді знають, що роблять. Це лише питання статистики».

Він грав із сірниковою коробкою. «У якийсь момент вони працювали зі своєрідною кур’єрською системою, але в цьому було багато недоліків. Можна подумати, що такий кур’єр перевезе посилку і доставить її в призначене місце. Однак було кілька причин, чому це вже було неможливо: круті хлопці познайомилися з кур’єрами, і це було дуже сумно, бо кількох із них сильно побили. Іншим аспектом справи було те, що люди – це лише люди, і кур’єра можна підкупити. Запас надійних людей не був невичерпним, одним словом, кур’єрська система була недостатньо безпечною. Далеко не так.

Але зараз нинішня система», — захоплено продовжив він. «Коли пакунок зникає у цьому великому роті пошти, навіть Богородиця не може взяти його до того, як він досягне місця призначення. І чому? Тому що ніхто не знає, куди подівся той клятий пакет. Це лише одна із сотень тисяч посилок, які щодня обробляє пошта. І знайти це навіть важче, ніж шукати голку в стозі сіна — це більше схоже на пошук конкретного леза в стозі сіна. Чи можете ви піти за мною?» Я кивнув. «Це має великий сенс».

'Це є має сенс, — сказав Макінтош. «Місіс Сміт усе впорядкувала. Вона дуже розумна». Він слабко махнув рукою. — Продовжуйте, місіс Сміт.

Вона холоднокровно взяла нитку. «Після того, як математики зі страхування проаналізували статистику Поштової служби щодо втрачених відправлень, вони побачили, що вони на шляху до добра, якщо вживуть певних запобіжних заходів. Наприклад, камені відправляються бандеролями або посилками різного розміру; від сірникових коробок до ящиків розміром із чайні скрині. Пакунки мають різні адреси, часто з прикріпленою адресою від відомої компанії — усе зроблено для того, щоб уникнути якомога більшої плутанини. Найголовніше - це анонімність адреси замовлення. У їхньому розпорядженні велика кількість адрес, які не мають жодного відношення до торгівлі алмазами. Камені надсилаються на ці адреси — одна й та сама адреса ніколи не використовується двічі поспіль». «Дуже цікаво, — сказав я, — але як ви хочете до цього підійти?» Макінтош відкинувся на спинку крісла й склав кінчики пальців. «Уявіть листоношу, що йде вулицею — знайоме видовище. Він має при собі діамантів на сотню тисяч фунтів стерлінгів, але — і в цьому суть — він нічого про них не знає. Ніхто нічого про це не знає. Навіть одержувач, який з нетерпінням чекає на діаманти, не знає, коли вони прийдуть. Поштова служба не може гарантувати, що замовлення буде доставлено в певний час, незважаючи на розповіді в тих великих рекламах про швидку доставку тощо. Посилки відправляються звичайною поштою; не зареєстрований чи експрес чи щось подібне. Це надто легко підробити». Я повільно сказав: «Тепер ти всіляко пояснював мені, наскільки це неможливо, але я припускаю, що ти знаєш, що робиш, і щось маєш у своєму рукаві». Гаразд, я приєднаюся».

"Ви коли-небудь займалися фотографією?" Мені довелося стриматися, щоб не розірватися. Цей чоловік міг перекручувати свою тему набагато більше, ніж я коли-небудь відчував. Те саме було в Йоганнесбурзі — ніколи не довше ніж дві хвилини на ту саму тему. — Колись я фотографував, — категорично сказав я. «Чорно-білий чи кольоровий?» «Обидва».

Макінтош був задоволений. «Якщо ви робите кольорові фотографії — наприклад, слайди — і відправляєте їх на розробку. Що ви отримуєте натомість?»

Я подивився на місіс Сміт, шукаючи допомоги, і зітхнув. «Маленькі шматочки плівки з зображеннями». Я на мить замовк і продовжив: «Вони в картонних рамках». «Що ти ще отримаєш». «Нічого».

Він рухав пальцем туди-сюди. «О так, ви отримаєте щось інше. Ви отримуєте знайому жовту коробку, в яку потрапляють ці речі. Жовтий - я думаю, ви можете описати його як жовтий Kodak. Якщо у когось така коробка в руках, то її видно з іншого боку вулиці. Ви думаєте про себе: «Гей, у того чоловіка в руці одна з тих коробок Kodak із кольоровими слайдами». Я відчув тремтіння напруги. Тепер Макінтош вирішив довести суть. — Добре, — сказав він раптом. «Я розкажу це для вас. Я знаю, коли буде надіслано черговий пакет діамантів. Я знаю, кому це надіслано. Я маю адресу. Але найголовніше, що я знаю, який це буде пакет, і помилки бути не може. Все, що вам потрібно зробити, це чекати біля адреси доставки, поки до вас не прийде листоноша з тим клятим яскраво-жовтим пакетом у руці. А в тій маленькій жовтій скриньці буде невстановлене каміння вартістю близько ста тисяч фунтів. Ви приймаєте його на себе». — Як ти це дізнався? — запитав я з цікавістю. — Я ні, — сказав він. «Це зробила місіс Сміт. Вона придумала ідею та провела всі дослідження. Те , як саме вона це зробила, не має до вас жодного стосунку».

Я подивилася на неї іншими очима. Я помітив, що її зелені. В її очах було дивне поколювання, а її губи були скривлені в глузливому тоні, який швидко зник, коли вона промовила: «Не слід застосовувати більше сили, ніж це необхідно, містере Ріарден».

— Справді, — погодився Макінтош. «Якомога менше насильства, щоб втекти якомога швидше. Я не вірю в насильство, це погано для бізнесу. Пам’ятай про це, Ріардене.

Я сказав: «Цей листоноша не прийде і не запропонує їх мені на срібному блюді». Доведеться забрати їх у нього силою».

Макінтош показав зуби, посміхаючись. «Ну, це буде пограбування із застосуванням сили, якщо вони вас спіймають. Судді Її Величності сприймають це досить серйозно, особливо якщо взяти до уваги суму. Включено все, що ви отримуєте менше ніж за 10 років».

— Ну, — задумливо сказав я, зацікавлено відповівши на його усмішку. — продовжував Макінтош. «Ми не будемо надто полегшувати роботу поліції. Поступаємо так: я поруч і як тільки у вас є, ви відразу передаєте мені пакет, потім тікаєте. Через три години після... захоплення, камені будуть вивезені з країни. Місіс Сміт, ви опікуєтеся справами банку.

Вона відкрила папку, дістала бланк і сунула мені через стіл. «Заповніть це».

Це була форма заявки на відкриття рахунку в Zuricher Ausfuhr- und Handelsbank. Місіс Сміт сказала: «Останнім часом було досить багато критики на адресу цих швейцарських печерних людей, але коли вони вам потрібні, вони надзвичайно зручні. Цифра досить складна — будь ласка, цілими літерами в цьому полі». Її палець вказав на бланк, тож я нашкрябав числову комбінацію там, де вона вказала. Вона сказала: «цей номер замість підпису на відповідній чековій формі надасть вам суму до 40 000 фунтів стерлінгів або еквівалент у будь-якій валюті, яку ви бажаєте». Макінтош захихотів і сказав: «Тобі, звичайно, спочатку доведеться отримати діаманти».

Я довго дивився на них. «Ви берете майже дві третини частки».

— Я придумала план, — холодно сказала місіс Сміт.

Макінтош усміхнувся, як голодна акула. «У неї дорогий смак».

— Я в цьому не сумніваюся, — сказав я. «А якщо говорити про смак, як ти ставишся до вечері?» Я незнайомець тут, у Лондоні, тому вам доведеться запропонувати ресторан».

Перш ніж вона встигла мені відповісти, Макінтош різко перебив її. — Не лізи з моїм персоналом, Ріардене. Для них було б дуже нерозумно бачити вас з кимось із нас. Коли все закінчиться, можливо, ми зможемо якось піти повечеряти — лише втрьох». — Дякую, — блідо сказав я.

Він нашкрябав щось на аркуші паперу. — Я пропоную вам після обіду... е-е... придивитися тут уважніше. Це адреса, за якою відбуватиметься доставка». Він штовхнув аркуш паперу через стіл до мене, а потім швидко щось записав. — А це адреса мого кравця. Будь ласка, не плутайте їх. Це означало б катастрофу».


2

Я пообідав десь на Фліт-стріт, а потім приготувався шукати адресу, яку дав мені Макінтош. Звичайно, я йшов не в тому напрямку – Лондон – це жахливе місце, щоб орієнтуватися, якщо ти з ним не знайомий. Я не хотів брати таксі; Я завжди граю дуже обережно, можливо, навіть занадто обережно. Але тому в мене все так добре. Як би там не було, в один момент, перш ніж я зрозумів, що помилився, я йшов вулицею під назвою Ладгейт-Хілл. Там я пройшов повз будівлю Центрального суду, принаймні там було сказано. Я був дуже здивований, оскільки завжди думав, що там це називається Олд Бейлі. Я впізнав його за позолоченим зображенням Леді Справедливості на даху. Це міг би впізнати навіть південноафриканець – у нашій країні ми дивимося вдосталь лондонських кримінальних фільмів.

Все дуже цікаво, але я був тут не як турист, тому я просто пропустив шанс, що щось може відбуватися. Натомість я швидко пішов на Шкіряний провулок і знайшов своєрідний ринок, де, серед іншого, продавали всіляке непотріб, складений у ручних візках. Мені це не дуже сподобалося — в метушливому натовпі непросто втекти. Треба було зважати на те, щоб не виникло ніяких проблем, а це означало, що мені доведеться дуже сильно вдарити того листоношу. Мені вже починало його шкодувати.

Перш ніж піти подивитися адресу, я спершу пройшов околицями, щоб спробувати дізнатися про всі можливі шляхи виїзду. На мій подив я виявив, що Хаттон-Гарден проходить паралельно Шкіряній алеї, і я знав, що Хаттон-Гарден — це місце, де зазвичай зустрічаються торговці діамантами. Якщо добре подумати, це не було таким дивним: діамантові хлопчики не шукали б надто далеко свою явну адресу. Я дивився на солідні будівлі з маленькими вікнами й дивувався, де ж ті сховища, про які говорив Макінтош. Я витратив півгодини, досліджуючи вулиці в цьому районі, запам'ятовуючи різні магазини. У магазини дуже зручно зайти, якщо ви хочете швидко піти з вулиці. Я вирішив, що універмаг Gamage — чудове місце, щоб швидко сховатися з поля зору, і витратив ще п’ятнадцять хвилин на ознайомлення з ним. Цього було недостатньо, але на цьому етапі було, безумовно, неправильно виконувати якийсь конкретний план. Це помилка, яку більшість робить з такою роботою; занадто рано в грі вони беруться за розробку планів, а потім уявляють, що вони суперрозумні. Потім план стає нестабільним і починає страждати від атеросклерозу.

Я повернувся на Лезер-лейн і знайшов адресу, яку мені дав Макінтош. Це було на другому поверсі, тому я піднявся на ліфті на третій і спустився скрипучими сходами. NV Marie-Louise Confection Industry працювала на повну, але я не потрудився представитися.

Натомість я думав про те, як мені продовжити. Були розумні варіанти, але я точно не буду будувати плани щодо того, як найкраще виконати роботу, доки не зможу спостерігати за листоношею під час його обходу. Я не зависав надто довго; достатньо, щоб скласти приблизне враження, і за двадцять хвилин я повернувся в універмаг Gamage, де зайшов до телефонної будки. Місіс Сміт, мабуть, була готова, тримаючи руку на слухавці, тому що дзвінок пролунав лише один раз і вона сказала: «Шотландсько-англосаксонська холдерська компанія». — Це Ріарден, — сказав я.

— Я зв’яжу вас із містером Макінтошем. «Почекай хвилинку, — сказав я, — який ти Сміт?» 'Що ви маєте на увазі?' — Хіба у вас немає імені?

На мить запала тиша, перш ніж вона відповіла. — Може, тобі варто називати мене Люсі.

«Гей! Я майже не можу в це повірити».

«Краще так».

«Чи є містер Сміт?»

Сліт сіла на верхню частину телефонної трубки, коли дуже холодно сказала: «Це не ваше діло. Я зараз переведу вас до Макінтоша.

Одне клацання, і лінія на мить припинилася; Я вважав, що я не такий великий успіх, як Великий Чарівник. Насправді це не так дивно; Я не бачив, як Люсі Сміт — якщо це було її справжнє ім’я — палко шукала інтимних стосунків, перш ніж роботу було виконано. Напевно, ні після цього. Я почувався пригніченим.

— голос Макінтоша пролунав у моєму вусі. — Ну що, любий хлопче? «Як на мене, ми можемо говорити далі». 'Подобається це. Добре, приходь сюди завтра в той же час». "Чудово", - сказав я.

— І, до речі, ти вже був у мого кравця? 'Немає.'

— Тобі краще поспіши, — сказав він, — йому доведеться зняти твої мірки, а тобі доведеться спробувати принаймні тричі. У вас якраз достатньо часу, щоб закінчити все, перш ніж вони вас спіймають».

— Дуже приємно, — сказав я і грюкнув слухавкою. Макінтошу було дуже легко робити знущання, йому не доводилося виконувати чорну роботу. Мені було цікаво, що він ще робив у цьому пошарпаному офісі, окрім планування діамантової крадіжки.

Я взяв таксі та поїхав на склад одягу у Вест-Енді, де купив гарну куртку, яку можна носити на обидва боки. А також одну з тих яскравих кепок із гарбузом нагорі. Мені хотіли загорнути шапку, але я її згорнув і поклав у кишеню свого нового пальта, яке носив через руку.

Я уникав кравця Макінтоша, як чуми.


3

— Отже, ви вважаєте, що це можливо, — сказав Макінтош.

Я кивнув: «Мені ще потрібні додаткові дані, але поки що все виглядає добре».

«Яка ще інформація вам потрібна?»

— По-перше, коли це станеться?

Макінтош посміхнувся. — Післязавтра, — легковажно сказав він.

«Ісусе!» Я сказав: «Ви не залишаєте мені багато часу».

Він засміявся. «Протягом тижня після того, як ступив на англійську землю, все закінчилося». Він підморгнув місіс Сміт. «Звичайно, не буває щодня, щоб хтось заробляв сорок тисяч фунтів лише за тиждень, не працюючи так важко». «Принаймні я можу вказати носом на одного, — сказав я саркастично, — ти точно не працюєш до смерті». Він був незворушний. «Організованість – це моя сильна сторона». «Це означає, що мені доведеться провести решту сьогоднішнього та завтрашнього дня, вивчаючи звички британського поштового службовця», — сказав я. «Скільки замовлень поштою на день?» Макінтош запитально підняла брови, а місіс Сміт сказала: «Два замовлення».

«У вас є хтось, хто може шукати мене?» Я не хочу проводити надто багато часу там, у Шкіряному провулку. Це незабаром стане «підозрілим», і тоді ми залишимося ні з чим».

«Це все вже сталося, — сказала місіс Сміт, — у мене є розклад».

Я вивчав розклад, поки вона розгортала карту на столі. «Це карта всього другого поверху. Нам пощастило. У деяких будівлях усі поштові скриньки знаходяться в холі, але не тут. Листоноша замовляє окремо в кожному відділенні».

Пронизливим рухом Макінтош поклав палець на карту. «Це саме те місце, де ви беретеся за замовника. Він уже матиме в руках пошту для тієї клятої фірми, що спеціалізується на виробництві суконь, щоб доставити її якнайшвидше, і ви зможете побачити, чи є у нього пакунок, чи ні. Якщо його немає, ви відпускаєте його і чекаєте наступного наказу».

«Ось що мене хвилює, — сказав я, — чекання. Якщо я не буду обережний, я виділюся, як ескімос із Сахари». — О, я вам ще не сказав — я орендував офіс на цьому поверсі, — незворушно сказав Макінтош. «Місіс Сміт люб’язно зробила покупки, і тут є все для домашнього комфорту: електричний чайник, чай, кава, цукор і молоко, а також коробка ласощів із магазину Fortnum’s. Сидиш там, як Бог у Франції. Сподіваюся, вам подобається ікра».

Я чутно видихнув. «Будь ласка, не хвилюйся запитувати мою думку», — сказав я саркастично. Макінтош лише посміхнувся й кинув в’язку ключів на стіл. Я підняв його. «І під яким ім'ям я веду свій бізнес?»

«Іграшки NV Kindervreugd», — сказала місіс Сміт. «Це вже існуюча компанія».

Макінтош засміявся: «Я встановив це сам — це коштувало мені колосальних 25 фунтів».

Решту ранку ми витратили на обговорення планів. Я не міг знайти нічого, що не давало б мені спати вночі. Люсі Сміт мені все більше й більше подобалася; вона мала розум гострий, як бритва, і ніщо не вислизало від її уваги, але вона зуміла зберегти свою жіночність і не стати владною, що не так легко для розумної жінки. Коли ми все ретельно проаналізували, я сказав: «А тепер скажи мені, Люсі не може бути твоє справжнє ім’я». Як вас звати?'

Вона дивилася на мене відкрито. — Я не думаю, що це має значення, — категорично сказала вона.

Я зітхнув, «ні», я визнав, «може й ні». Макінтош подивився на нас із великим інтересом, а потім різко сказав: — Я вже сказав тобі, Ріардене, що не хочу возитися зі своїми службовцями. Все, що вам потрібно зробити, це звернути увагу на свою роботу». Він подивився на годинник. — Краще, якщо ти підеш зараз.

Тож я покинув його похмурий офіс дев’ятнадцятого століття й знову пообідав у тому самому ресторані на Фліт-стріт. Залишок дня я провів в офісі NV Kindervreugd Speelgoed, зареєстрованого в Торговій палаті, за два під’їзди від NV Marie-Louise Confection Industry. Там було все, що обіцяв Макінтош. Я щойно зробив горнятко кави. Я був радий, що місіс Сміт надала справжні, і мені не довелося пити цю розчинну каву в порошку! Був чудовий вид на вулицю, і коли я подивилася на розклад, я змогла визначити маршрут замовника. Навіть без дзвінка Макінтоша я міг би побачити, як він прибув за п’ятнадцять хвилин. Коли я це зрозумів, я дослідив коридор з офісу та пройшовся туди вгору та вниз кілька разів; уважно стежачи за часом. Не було сенсу, поки я не знав, як швидко йде листоноша, але це була гарна вправа. Я знайшов час, щоб пройти від офісу до універмагу Gamage, швидко, але не так, щоб це було помітно. Години в універмазі вистачило, щоб розробити маршрут, пройти який було майже неможливо. Робота за день була зроблена, і я повернувся до свого готелю.

Наступний день був майже таким самим, за винятком того, що я мав попрактикуватися на листоноші. З кабінету я з підозрою спостерігав за першим замовленням через трохи прочинені двері, з секундоміром у руці. Це може здатися трохи дитячим, тому що все, що мені потрібно було зробити, це постукати людину по голові. Але ставки були до біса високі, тож я пройшов усю процедуру.

Під час другого замовлення того дня я імітував весь процес. Це було саме так, як і передбачав Макінтош, коли листоноша підходив до офісів кондитерської промисловості Марії-Луїзи, міцно тримав пошту в руці, і було чітко видно коробку Kodak із слайдами. Я просто сподівався, що ці діаманти справді будуть там; було б трохи безглуздо, якщо єдиним результатом наших зусиль був фотозапис Марії-Луїзи під час дня на пляжі.

Перед тим, як піти, я подзвонив Макінтошу, і він сам відповів. Я сказав: «Як на мене, ми можемо почати зараз або ніколи».

"Добре!" Якусь мить було тихо. — За винятком завтрашнього дня, коли торгівлю буде здано, ви мене більше не побачите. Заради Бога, не робіть помилок, Ріардене!

'Що відбувається?' Я запитав: "Ти нервуєш?" Він не відповів на це. Натомість він сказав: «У вашому готелі на вас чекає подарунок. Будьте обережні з ним. На мить знову стало тихо. 'Удачі.'

Я сказав: «Передайте мої найтепліші вітання місіс Сміт». Він кашлянув: «Знаєш, що в цьому немає сенсу». «Можливо, ні, але я вважаю за краще вирішувати це сам». — Цілком можливо, але завтра вона буде у Швейцарії. Наступного разу, коли я побачу її, я передам твоє повідомлення». Він поклав трубку.

Я повернувся до свого готелю, взяв на стійці реєстрації невеликий пакунок і розпакував його у своєму номері. У ящику знаходився рятувальний круг, обтяжений всередині свинцем, покритий м’якою гумою і з нековзкою ручкою. Він мав акуратний шнур, який можна було одягнути навколо зап’ястка. Дуже ефективний анестетик, хоча й трохи небезпечніший, ніж більшість. У коробці також був аркуш паперу з одним надрукованим рядком. Досить важко, але не важче.

Того вечора я рано ліг спати. Наступного дня була робота.


4

Наступного ранку я пішов у центр міста, як звичайний бізнесмен, хоч я не дійшов до того, щоб надіти казанок і взяти офісний скіпетр — парасольку. Я був одним із найперших, тому що перша доставка пошти була задовго до початку роботи більшості офісів. Коли я прибув до NV Kindervreugd Speelgoed, було ще півгодини слабини, і я негайно поставив чайник, щоб зварити каву, перш ніж розглядати краєвид. Того дня власники кіосків на Шкіряному провулку готувалися багато продати. Від Макінтоша не було й сліду. Я не хвилювався; він мав бути десь поблизу, щоб стежити за листоношею.

Я щойно допив першу чашку кави, як задзвонив телефон. Макінтош коротко сказав: «Він іде». Один клік і він поклав трубку. Щоб зберегти м’язи ніг, листоноша провів щось на кшталт часу й руху, щоб упорядкувати порядок у цій будівлі. Його звичка полягала в тому, щоб підніматися на ліфті на верхній поверх і замовляти звідти пошту, виходячи з того, що спускатися пішки легше, ніж підніматися. Я одягнув пальто, капелюх і відчинив двері на кілька дюймів, прислухаючись до вереску ліфта. Я пішов у коридор, обережно зачинивши двері настільки, щоб від найменшого поштовху вони могли відчинитися.

Тієї години в будинку було дуже тихо, і коли я почув листоношу, що голосно спускався сходами на другий поверх, я пішов на сходи на перший поверх. Він прибув на другий поверх і повернув ліворуч, відійшовши від Марі-Луїзи, щоб спочатку доставити пошту в інші офіси. Це був його звичайний метод, і мене це не хвилювало.

Я чув, як він повертався, щоразу на кілька кроків, на перерву на відпочинок завжди вказував металевий стукіт поштових скриньок. Саме в потрібний момент я піднявся по сходах і попрямував до NV Kindervreugd, де я зустрівся віч-на-віч із замовником. Я дивився на його руки, але маленької жовтої коробочки не було видно. «Доброго ранку, — сказав він, — гарна погода, чи не так?» Він швидко пройшов повз мене, і я намацав двері кабінету, вдаючи, що відкриваю їх ключем. Коли я штовхнув двері за спину, я помітив, що трохи спітнів; небагато, але достатньо, щоб показати, що я в стані стресу. Досить смішно, враховуючи, що все, що мені потрібно було зробити, — це взяти маленьку коробку від листоноші, який нічого не підозрював, — це, мабуть, одна з найпростіших речей у світі й зовсім не викликає приводу для нервозності.

Це був вміст коробки, який викликав цю напругу. Приблизно сто двадцять тисяч фунтів — це великі гроші, щоб ризикнути. Це трохи схоже на того хлопця, який спокійно йде уздовж узбіччя без помилок, але нехай він спробує це зі скелею близько ста метрів з одного боку і подивиться, чи він не дозволить йому впасти краплі. Я підійшов до вікна й трохи відчинив його, не стільки для свіжого повітря, скільки для сигналу Макінтошу, що перше замовлення зіпсувалося. Я подивився на Лезер-лейн і побачив, що він стоїть на призначеному місці. Він стояв перед фруктовим кіоском і нервово обмацував помідор. Він глянув у вікно, потім повернувся й пішов геть.

Я закурив і пішов читати ранкові газети. Минув деякий час, перш ніж надійшло друге замовлення.


Через дві години телефон знову задзвонив. «Цього разу пощастить більше», — сказав Макінтош і поклав трубку.

Я зробив те саме, що й першого разу – це було можливо, тому що це був би інший замовник. Я чекав на сходовому майданчику лише на півдорозі другого поверху й уважно слухав. Цього разу було складніше, оскільки в будівлі було набагато більше людей. Багато залежало від того, чи зустріну я замовника наодинці в коридорі. Якби це пройшло добре, було б легко, але якби хтось був поруч, мені довелося б негайно схопити коробку й тікати, рятуючи життя. Тихі кроки попередили мене, що він наближається, і якраз у критичний момент я поскакав по сходах. Я повернув голову вліво-вправо, ніби хотів переходити дорогу, і побачив, що все ясно — у коридорі нікого, крім нас із листоношею. Потім я подивився на його руки. У нього була пачка листів, а зверху маленька яскраво-жовта скринька.

Я стояв перед ним, коли він був в офісі NV Kindervreugd. «Є щось для мене?» Я запитав: «мій офіс тут». Я показав на двері позаду нього. Він обернувся, щоб поглянути на ім’я на дверях, і я вдарив його за вухо рятувальним кругом, відчайдушно сподіваючись, що в нього не надзвичайно тонкий череп. Він крякнув і опустився на коліна. Я зловив його перед тим, як він упав, і штовхнув його на двері кабінету, які легко відчинилися під його вагою. Він упав через поріг, розкидавши перед собою листи. Коробка для кольорових діапозитивів з тихим ударом упала на підлогу.

Я переступив через нього і втягнув його; Я зачинив двері ногою. Потім я схопив жовту коробку з підлоги й поклав її в невинну коричневу коробку, яку спеціально зробив Макінтош. Підійшло ідеально. Я збирався викинути його на вулицю, і не хотів, щоб навіть проблиск помітив цей підозрілий жовтий колір.

Менше шістдесяти секунд минуло між тим, як я поговорив із листоношею, до того моменту, коли я вийшов біля офісу й замкнув його. У цей момент хтось пройшов повз і зайшов до офісу кондитерської індустрії «Марі-Луїз». Я розвернувся й спустився сходами, не надто швидко, але точно не зволікаючи. Я прикинув, що листоноша не оговтається протягом двох-трьох хвилин і йому все одно доведеться вийти з кабінету.

Я вийшов надвір і побачив, що Макінтош витріщився на мене. Один чоловік опустив очі й напівобернувся; Я довгими кроками йшов між стійлами в його напрямку. Вдарити його плечем у натовпі й отримати пробурмотіле «вибачте» було зовсім неважко. Я віддав йому коробку й продовжив шлях до Холборна.

Не встиг я відійти, як почув тріск скла та розгублені крики. Той листоноша був розумний; він не гаяв часу біля дверей, а розбив вікно, щоб привернути увагу. Він не був без свідомості так довго, як я сподівався — я вдарив недостатньо сильно.

Я був у безпеці — достатньо далеко, щоб він мене не помітив, і відстань зростала. Знадобилося б щонайменше п’ять хвилин, щоб розібратися в метушні та плутанині, і в цю мить я хотів повністю зникнути — я сподівався, що Макінтош зробить те саме. Тепер він був людиною — у нього були діаманти.

Я пірнув до заднього входу універмагу й неквапно пробрався крізь торгові приміщення. Я виглядав — я сподівався — як людина, яка знає, куди йде. Я знайшов чоловічий туалет і зачинився там. Я зняв своє пальто і вивернув його навиворіт - це ретельно підібране пальто з такими гарними контрастними кольорами. Я вийняв з кишені піджака акуратну кепку і з жалем зім’яв капелюх, який був на мені, у невпізнанний клубок. Не дуже добре, якщо вони знайшли його на мені, але я не наважився його десь залишити.

Одяг робить людину, і це був інший хлопець, який вийшов з чоловічого туалету. Я пройшов через універмаг і недбало попрямував до виходу. По дорозі я купив нову краватку, аби мати вагомий привід бути в універмазі; однак ця обережність була непотрібною. Я вийшов через вихід, що вів до Холборна, і пішов геть, прямуючи на захід. Ніяких таксі для мене, водіїв таксі напевно допитали б пізніше про клієнтів, яких вони зібрали в районі приблизно в цей час.

Через півгодини я стояв у пабі десь за Оксфорд-стріт і з вдячністю піднімав келих пива. Поки що робота йшла гладко, але вона ще не закінчилася, не надовго.

Я думав, чи можу я довірити Макінтошу, що він добре виконає свою частину роботи.


5

Того вечора, коли я збирався йти в місто, у двері моєї кімнати гучно постукали. Я відчинив двері, і переді мною стояли двоє великих чоловіків, одягнених дуже консервативно, але з чудовим смаком. Чоловік справа запитав: «Ви Джозеф Алоїзіус Ріарден?»

Мені не потрібно було робити розумових подвигів, щоб зрозуміти, що це поліція. Я криво посміхнувся: «Краще б я забув того Алоїзіуса».

— Ми з поліції. Він недбало тримав під моїм носом відкритий гаманець. «Ми сподіваємося, що ви можете допомогти нам у розслідуванні».

"Гей!" Я запитав: «Це поліцейська картка?» Я ніколи раніше такого не бачив». Дещо неохоче він знову відкрив свій гаманець і дав мені поглянути на картку. Виявилося, що переді мною живий інспектор Джон М. Браншіл. Я трохи побалакав: «Ці речі часто трапляються в книжках; Я ніколи не думав, що це трапиться зі мною знову». «Книги?» запитав він.

«Так, я фанат кримінальних історій. Я з Південної Африки, і там ще немає телевізора, тому ми багато читаємо. До речі, я не знаю, як я можу допомогти тобі з будь-яким дослідженням. Я дивний тут, у Лондоні – насправді я дивний у всій Англії. Я був там лише тиждень — насправді менше тижня».

— Ми вже це знаємо, містере Ріарден, — лагідно сказав Брунсхілл. Тож мене вже перевірили. Ці хлопці спрацювали швидко – англійська поліція знає, як довести справу до кінця.

— Можемо зайти, містере Ріарден? Я вірю, що ти нас зцілив добре може допомогти.'

Я відійшов убік і жестом запросив їх увійти. 'Заходьте і сідайте. Стілець лише один, тому один із вас буде на ліжку

треба сидіти. І зніми пальто».

— У цьому немає потреби, — сказав Брунсхілл, — ми не залишимося надовго. Це сержант Джервіс.

Джервіс виглядав навіть жорсткішим, ніж Браншіл. Брунсхілл був вишуканий і мав привітність, яку приносить досвід; Джервіс усе ще демонстрував гостроту молодого, міцного поліцейського. Найнебезпечнішим здавався Бруншіл - він був підступним. Я сказав: "Ну що я можу для вас зробити?"

«Ми шукаємо інформацію про листоношу, якого сьогодні вранці пограбували на Лезер-Лейн, — сказав Бреншилл, — що ви можете сказати нам про це, містере Ріарден?»

«Де Шкіряний провулок?» Я запитав: «Я тут дивний».

Брансхілл подивився на Джервіса, а Джервіс подивився на Брансілла, а потім обидва подивилися на мене. — Ходімо, містере Ріарден, — сказав Бреншилл,

"ви знаєте краще".

— У вас є список покарань, — раптом сказав Джервіс.

Це був постріл через лук. — сказав я з гіркотою, — а ви, копи, подбаєте про те, щоб я цього не забув, чи не так. Так, я маю судимість; Я провів вісімнадцять місяців у Центральній Преторії — вісімнадцять місяців у в’язниці — і це було дуже давно. Відтоді я пішов прямим шляхом». — Тобто до сьогоднішнього ранку, — припустив Брансхілл. Я подивилася йому прямо в очі. «Ти не жартуєш зі мною. Скажи мені, що, на твою думку, я зробив, і я скажу тобі, якщо я це зробив, прямо».

— Дуже дружелюбно, — пробурмотів Бреншілл, — чи не так, сержанте?

Джервіс видав неприємний звук у горлі. Він сказав: «Ви не проти, якщо ми обшукаємо вашу кімнату, Ріардене?»

«Для сержантів я містер Ріарден», — сказав я. «Ваш бос має кращі манери. І я, звичайно, маю певні застереження щодо того, що ви обшукуєте мою кімнату, якщо у вас немає ордера.

«О, ми маємо», — спокійно сказав Бреншілл. — Вперед, сержанте.

Він дістав із кишені документ і сунув його мені в руки. — Ви бачите, що все правильно, містере Ріарден.

Я навіть не подивилася на нього, а кинула його на туалетний столик і спостерігала, як Джервіс ретельно розгромив мою кімнату. Нічого не знайшов — не було що йому знайти. Нарешті він здався, подивився на Браншілла й похитав головою. Брунсхілл звернувся до мене: «Я мушу попросити вас піти зі мною на станцію».

Він замовк, і тиша була довго, поки я не сказав: «Ну, давай, тоді запитай мене».

«Я думаю, що ми маємо справу з джокером», — сказав Джервіс. Він подивився на мене з таким виразом, наче відчув неприємний запах. «Якщо ви попросите мене прийти, я не буду, — сказав я, — вам доведеться мене заарештувати, якщо ви хочете наблизити мене до в’язниці».

Брунсхілл зітхнув. — Чудово, містере Ріарден. Я заарештовую вас за підозрою в участі в пограбуванні із застосуванням сили у власності на Лезер Лейн приблизно о пів на десяту сьогодні вранці. Ви зараз задоволені?» — Поки що, — сказав я, — ходімо.

«Ой, я мало не забув, — сказав він, — усе, що ти скажеш, можна використати як доказ».

«Мені відомий цей вираз, — сказав я, — я знаю його дуже добре». — Я в цьому не сумніваюся, — тихо сказав він.


Я очікував, що вони відвезуть мене до Скотленд-Ярду, але я опинився в невеликій поліцейській дільниці. Я не знаю, де - я не дуже добре знаю Лондон. Вони помістили мене в маленьку кімнату, без меблів, за винятком маленького столика і двох стільців. Він мав той самий неминучий запах, який характерний для всіх поліцейських дільниць у всьому світі. Я сидів на стільці, курив одну сигарету за одною, на мене спостерігав офіцер у формі спиною до дверей. Він виглядав голим без шолома.

Минуло майже півтори години, перш ніж вони почали, і атаку почав сильний хлопець Джервіс. Він увійшов до кімнати й коротко попросив офіцера у формі зникнути, потім сів навпроти мене за стіл і довго дивився на мене, нічого не кажучи. Я проігнорував його — навіть не глянув на нього; він перший піддався. — Ти вже був тут, правда, Ріардене? — Я ніколи в житті тут не був. 'Ти знаєш, що я маю на увазі. Ви багато-багато разів сиділи на одному з цих твердих дерев’яних стільців з поліцейським з іншого боку. Ви чудово знаєте, що станеться — ви професійний злочинець. З кимось іншим я б трохи походив навколо даху – можливо, застосував би трохи психології, – але це не вплине на вас, чи не так? Тому я навіть не починаю. Ніякої тобі психології, ніяких тактичних дій. Я розкришу тебе, як арахіс, Ріардене».

«Я б просто стежив за своїми «правилами допиту». Він розсміявся, різким гавкаючим звуком. «Зрозумійте, що я маю на увазі. Чесна людина не знає про існування тих норм у Законі про поліцію. Але ви знаєте, чи не так? Ви опинилися не в тому кутку, такий підроблений, як тришилінговий золотий наручний годинник».

— Я піду, коли ти закінчиш зі своїми образами, — сказав я.

— Ви йдете, коли я скажу, що можете піти, — різко сказав він.

Я посміхнувся. «Краще я спочатку поговорю про це з Браншіллом,

маленький брат».

«Де діаманти?» «Які діаманти?»

«Той листоноша в дуже поганому стані. Ти вдарив занадто сильно, Ріарден. Велика ймовірність, що він помре — і що тоді буде з тобою?» Він нахилився вперед. «Застрягнеш, поки не спіткнешся об власну бороду».

Треба сказати, що він дуже старався, але був поганим брехуном. Помираючий листоноша не бачив можливості розбити вікно в офісі NV Kindervreugd. Я дивився йому прямо в обличчя і міцно тримав рота на замку. «Якщо ці діаманти не знайдуть, вони будуть важкі для вас», — сказав Джервіс. «Можливо, суддя буде трохи поблажливішим, коли ці діаманти спливуть на поверхню». «Які діаманти?» Я запитав.

І так тривало добрих півгодини, поки йому не набридло, він пішов, а офіцер у формі повернувся на стару посаду біля дверей. Я повернув голову і подивився на нього. «Ваші мозолі вас не турбують? Погана робота для ніг».

Він подивився на мене мертвим і безвиразним обличчям і не сказав ні слова.

Через деякий час вони вивели на позиції більш важку артилерію. Увійшов Брунсхілл, несучи під пахвою товсту папку, повну паперів, і поклав її на стіл. «Мені дуже шкода, що змусив вас чекати, містере Ріарден», — сказав він. — Я б не наважився покластися на це, — сказав я. Він посміхнувся мені з жалем, але з розумінням. «Ми всі повинні виконувати свою роботу, комусь робота приємніша, ніж іншим. Не звинувачуйте мене в тому, що я виконую свою роботу». Він відкрив папку. — У вас непоганий рекорд, містере Ріарден. Інтерпол має на вас товсте досьє. «Я був засуджений один раз, — сказав я, — решта — неофіційно, тому цим користуватися не можна. Те, що якийсь ідіот сказав про мене, нічого не доводить». Я посміхнувся, показав на файл і процитував: «інформація з минулих допитів, яка не була доведена, не є доказом у суді».

«Саме так, — сказав Брунсхілл, — але все-таки це дуже цікаво». Він довго сидів, згорбившись над газетами, а потім, не підводячи голови, запитав: «Чому ви завтра летите до Швейцарії?» «Я турист, — сказав я, — ніколи там не був». — Ви також вперше в Англії, чи не так? — Ви це дуже добре знаєте. Слухай, мені потрібен адвокат. Він підняв очі. «Я краще відразу візьму хорошу. Ви когось маєте на увазі?»

З гаманця я дістав папірець із нашвидкуруч написаним номером телефону, який Макінтош дав мені якраз з такої нагоди. «Ми можемо обприскати його цим», — сказав я.

Прочитавши номер, Бреншілл звів брови. «Я дуже добре знаю цей номер — саме той чоловік, який веде таку справу. Для тих, хто пробув тут, у країні менше тижня, ви знаєте, як орієнтуватися в менш привабливих сторонах нашого суспільства». Він відклав папірець. — Я дам йому знати, що ти тут.

У мене пересохло в горлі від такої кількості сигарет. "Щось ще", сказав я,

"Чашка чаю була б чудовою".

— Боюся, що чаю немає, — з жалем у голосі сказав Брунсхілл, — стакан води підійде? 'Добре тоді.'

Він підійшов до дверей, дав вказівки і. потім повернувся. «Ти, мабуть, думаєш, що поліція тут лише п’є чай — кафетерій відкритий день і ніч для любителів чаю. Я не знаю, звідки вони це взяли – напевно, з телебачення». «Не я, — сказав я, — у Південній Африці немає телебачення».

«О так, ти це сказав, — сказав Брунсхілл, — цікаво. Щодо тих діамантів, я думаю…

— Що за діаманти? — перебив я. І так воно тривало. Він засмутив мене більше, ніж Джервіс; він був набагато хитрішим. Він не був настільки дурним, щоб брехати про те, що, як я знав, було іншим, як це зробив Джервіс, і набагато краще вміє зношуватись. Він наполягав, як синя пляшка, навколо банки з варенням. Принесли воду – графин зі склянкою. Я наповнив склянку й жадібно випив, потім наповнив її знову й випив ще. Брунсхілл подивився на мене й нарешті сказав: «Ти вже випив?»

Я кивнув, і він потягнувся до моєї склянки, обережно взяв її великим і вказівним пальцями й дістав. Коли він повернувся, він сумно подивився на мене: «Я не очікував, що ти попадешся на цей старий трюк. Ви знаєте, що ми не можемо зняти відбитки пальців, поки вас не постануть перед суддею. Як ти такий дурний?»

— Я втомився, — сказав я.

— Бідний хлопчик, — співчутливо сказав він. «Тепер, щоб повернутися до цих діамантів…»


Через деякий час Джервіс увійшов до кімнати, поманив Брансхіла, і вони почали тихо розмовляти біля дверей. Браншіл обернувся. — А тепер слухай, Ріардене; ми вас за хвіст. На даний момент ми маємо достатньо доказів, щоб відправити вас у шафу на десять років. Якщо ви допоможете нам повернути ті камені, це може заощадити вам багато в суді». «Що за каміння?» — запитав я втомлено.

Його рот закрився. — Гаразд, — сказав він лаконічно, — сюди.

Я пішов за ним, шматок м’яса між булочкою під назвою «Браншіл і Джервіс». Вони привели мене до великої кімнати, де біля стіни стояло десяток чоловіків. — Мені не обов’язково пояснювати це тобі, Ріардене; але це закон, що я повинен це робити. Важливо, чи впізнають вас – ідентифікують. Троє людей приходять подивитися на вас. Ви можете стояти в черзі куди завгодно, але тим часом можете мінятися місцями, якщо відчуваєте в цьому потребу. Зрозумів? Я кивнув, підійшов до стіни й став між другим і третім чоловіками. Деякий час нічого не відбувалося, поки не з’явився перший свідок — маленька старенька, мабуть, чиясь дорога бабуся. Але не від мене. Вона пройшла по черзі, повернулася до мене й показала на мої груди. «Це він». Я її ніколи в житті не бачив.

Вивели її на вулицю, я не вважав, що варто мінятися місцями. Все одно не було сенсу; вони тримали мене, як сказав Браншилл, за хвіст. Наступним був юнак років вісімнадцяти. Йому навіть не довелося пройти всю лінію. Він зупинився прямо переді мною. — Ось і все, — сказав він, — він це зробив. У третього свідка також було небагато проблем. Він кинув на мене погляд і заревів: «Це той хлопець». Я не проти, якщо ти отримаєш довічне ув’язнення, брате». Він пішов, потираючи голову. Це був листоноша — набагато менше мертвий, ніж хотів би мені повірити Джервіс.

Потім усе закінчилося, і Джервіс і Брансхілл забрали мене назад. Я сказав Джервісу: «З вас би вийшов хороший диво-лікар; дуже розумно, як ти воскресив того листоношу з мертвих». Він пильно подивився на мене, і посмішка повільно розпливлася по його обличчю. — А звідки ти знаєш, що це був листоноша? Я знизав плечима. Як би я на це не дивився, я був сигарою. Я запитав у Браншілла: «Хто цей виродок невдахи, який продав мене?»

Його обличчя раптом заплющилося. «Скажімо так, ми реагували на «отримані дані розвідки», Ріарден. Завтра вам буде пред'явлено звинувачення, ви негайно постанете до поліцейського судді. Я подбаю про присутність вашого адвоката Є.' — Дякую, — сказав я, — як його звати?

«Ісусе, — сказав він, — ти теж холодний, як пекло. Ваш адвокат — Маскелл». — Ще раз дякую, — сказав я.

Брансхілл затримав копа, який посадив мене на ніч у камеру. Я трохи поїла, розтягнулася й майже одразу заснула.

Це був виснажливий день.


OceanofPDF.com

II


1

Маскелл був невисоким, кремезним чоловіком із проникливими карими очима; незважаючи на низький зріст, він справляв враження великої гідності. Перед тим, як мені висунути звинувачення, вони зв’язали мене з ним. Здавалося, його анітрохи не турбувала перспектива захищати злочинця. Закон іноді породжує дивні професії, професії, у яких звичне розрізнення добра і зла викинуто за борт; популярний і шанований адвокат може боротися як лев за свого клієнта, який цілком може бути вбивцею чи нападником; Якщо він виграє свою справу, він посміхається і приймає заслужені вітання. Потім він йде додому і пише поданий твір Часи в якому він виступає проти зростання злочинності. Шизофренічна професія.

Коли я дізнався його трохи краще, я сказав йому щось у цьому дусі. Він люб'язно відповів: «Містер Ріарден, за мене немає винних і невинних — це вирішують дванадцять членів журі. Я там, щоб відстежити інформацію для вашого захисту, а потім передати її вашому адвокату, який потім використає її для своїх аргументів — я цим заробляю на життя». Ми були в суді, і він зробив широкий жест рукою. «Хто сказав, що злочин не окупається?» — запитав він цинічно. «Озирніться навколо себе: від прокурорів до його честі, принаймні 50 осіб безпосередньо залучені в цю справу, і всі вони заробляють на цьому життя. Деякі, як я і його честь, живуть від цього краще, ніж інші. Ми пристойно заробляємо на таких, як ви, містере Ріарден.

Але це було пізніше, коли я нічого не знав про Маскелла. Це був побіжний вступ, і він поспішно сказав: «Ми можемо розповісти детальніше пізніше. Тепер ми спершу повинні з’ясувати, про що йдеться».

Тож мене притягнули до суду та звинуватили. Я не буду вдаватися в усі юридичні ситуації – все зводилося до крадіжки із застосуванням сили. Було застосовано насильство до особи Джона Едварда Харта, співробітника PTT, і крадіжка стосувалася діамантів вартістю 173 000 фунтів стерлінгів, які належали Н. В. Льюїсу та Ван Велденкампу. Мені довелося стриматися, щоб не розреготатися. Здобич була б навіть більшою, ніж очікував Макінтош, якби пани Льюїс і Ван Велденкамп не спробували обдурити свою страхову компанію. Мені вдалося стримати себе, і коли все закінчилося, я повернувся до Маскелла і запитав: «А що тепер?»

«Ми зустрінемося в поліцейському судді за годину. Це лише формальність». Він потер підборіддя. «Це багато грошей. Поліція вже знайшла діаманти?» «Ти краще запитай у них. Я нічого не знаю про діаманти».

'О ні! Я повинен повідомити вам, що якщо діаманти все ще е... зникли. на волі, буде дуже важко домогтися, щоб вас звільнили під заставу. Ми докладемо всіх зусиль». Процедура в поліцейському суді тривала дуже коротко, не більше трьох хвилин. Воно могло бути ще коротшим, якби Брансхілл не протестував проти звільнення під заставу. «Діаманти ще не знайдені, ваша честь, і я боюся, що якщо в’язня звільнять, ми точно їх більше не побачимо. До того ж, якби ми не заарештували в’язня вчора ввечері, він був би сьогодні вранці у Швейцарії». — Ви вважаєте, що в’язень намагатиметься уникнути суду

зняти?'

— Я вірю, так, — рішуче сказав Бреншілл. «І є ще одна річ, ваша честь; ув'язнений утримується за звинуваченням у вчиненні насильства; він має кримінальне минуле, в якому застосування насильства є звичайним явищем. Я боюся вплинути на свідків».

Він мало не зайшов занадто далеко. «Ти віриш йому і покине країну і залякати свідків?» — запитав магістрат із ввічливою недовірою в голосі. «Я сумніваюся, що його жорстока рука досягне так далеко. Як би там не було, беручи до уваги тягар доказів і враховуючи, що викрадені речі все ще відсутні, я схильний з вами погодитися. У звільненні під заставу відмовлено». Брунсхілл посміхнувся і вже збирався сісти, коли суддя сказав: «Інспектор Брунсхілл, офіцер поліції за роками вашої служби повинен знати, що абсолютно неприпустимо посилатися на судимість, я надзвичайно здивований цим». Мені доведеться вказати на цю порожню пляму вашому начальству, і я подбаю про те, щоб ваш коментар було видалено зі звіту». Браншіл сів із червоним обличчям; Маскелл знизав плечима й запхав кілька паперів у свій портфель. І тому мене тримали в слідчому ізоляторі до суду. Тож я все-таки отримав нагоду помилуватися всередині Олд-Бейлі.

Маскелл обмінявся зі мною кількома словами, перш ніж мене відвели. «Отже, тепер я можу дізнатися, наскільки серйозні доводи, які поліція створила проти вас. Я поговорю з прокурором, а потім ми з вами все обговоримо. Якщо ви щось бажаєте, дайте мені знати, але ми, ймовірно, зустрінемося завтра».

До ув'язненого в СІЗО ставляться досить нейтрально: він ні винний, ні невинний. Їжа була смачна, пісня приємна, і не було ніяких дратівливих обмежень — крім одного. Мене не випустили з тюрми. Ну, не можна мати все.

Маскелл прийшов наступного дня, і ми сиділи в одній із кімнат для консультацій. Він уважно подивився на мене, а потім сказав: «Обвинувачення проти вас вагомі, містере Ріарден, справді дуже вагомі.

Якщо ви не зможете переконливо довести поза тінню сумніву, що ви не могли вчинити цей злочин, я боюся, що ви будете засуджені».

Я хотів щось сказати, але він випадково підняв руку: «Ми можемо обговорити це пізніше». Почнемо спочатку. У вас є гроші?»

«Близько 150 фунтів. Але я ще не оплатив готельний рахунок – у мене не було можливості це зробити. Я не думаю, що було б чудово, якби до зборів додали розносників. Таким чином, у нас залишилося близько 100 фунтів стерлінгів для гри».

Маскелл кивнув. «Як ви знаєте, про мій гонорар подбали. Але я не можу захистити вас у суді. Для цього вам потрібен адвокат у кримінальних справах, і вони навіть дорожчі за мене, особливо адвокати у кримінальних справах того рівня, який потрібен, щоб виграти цю справу. Ці 100 фунтів стерлінгів навіть не наближаються до тієї суми, що на це потрібно».

Я знизав плечима. — Це все, що я маю. Це було не зовсім так, але я зрозумів, що навіть найкращий суддя не зможе мене відповісти; не було сенсу кидати гроші у воду.

«Правильно. Ну, є певні домовленості для таких випадків, як ваш. Суд призначить вам адвоката. Погано те, що ви не можете вибрати його, але я не зовсім без впливу; Мені доведеться потягнути за кілька ниточок, щоб отримати найкраще».

Він дістав із сумки папку й відкрив її. — Ви повинні сказати мені, що саме ви робили того ранку. Він трохи почекав. — Я вже знаю, що ти не снідав у готелі того ранку.

«Я погано спав, — сказав я, — тому встав рано, щоб погуляти».

Маскелл зітхнув. — А куди ви ходили, містере Ріарден?

Я на мить замислився. «Я пішов у Гайд-парк до того великого круглого ставка, де та знаменита будівля — Кенсінгтонський палац, але він все ще був закритий. Було ще дуже рано».

«Я думаю, що в Гайд-парку чи Кенсінгтонських садах було не так багато людей так рано. Ви з кимось розмовляли, запитували, наприклад, дорогу? У Кенсінгтонському палаці – ви запитували про години роботи?» «Не було в кого нічого запитати». 'Правильно; що ти тоді зробив?

«Я повертався через Гайд-парк. Потім через Бонд-стріт. Просто дивлюся на вітрини, знаєте». — А котра це була година?

«Ну, я не знаю. Приблизно о чверть на десяту. Я валявся. Я пройшов повз Burlington Arcade, а потім пішов на Бонд-стріт, щоб подивитися на магазини, як я вже сказав. Вони фантастичні — зовсім не такі, як у Південній Африці». — І ти взагалі ні з ким не говорив? «Якби я знав, що мені потрібне алібі, я б мав», — гірко сказав я.

— Звичайно, — сказав Маскелл. — Отже, ви були на Оксфорд-стріт. Що ти тоді зробив?»

«Ну, я не поснідав, я зголоднів і пішов у шинок. Я випив кілька бутербродів і келих пива. Я трохи побалакав з барменом, ірландцем. Він повинен пам'ятати мене». "Котра це була година?"

— Принаймні після десятої, бо паб був відкритий. Скажімо: пів на одинадцяту».

«Занадто пізно для алібі, — сказав Маскелл, — це вже нічого не означає». Він звернувся до паперу з папки. «Мушу сказати, що заява поліції суттєво відрізняється від вашої, і вони мають чимало доказів на її підтвердження». Він подивився мені прямо в очі. «Мені не потрібно вказувати на небезпеку брехні вашому адвокату, чи не так?» — Я не брешу, — обурився я.

Він говорив серйозно. — Містере Ріарден, дозвольте сказати вам, що у вас серйозні проблеми. Я розумію, що ви хочете визнати суддю «невинним», але мушу вас попередити, що на основі доказів проти вас, швидше за все, вас засудять. Занепокоєння громадськості щодо насильницьких пограбувань останнім часом зростає, і це занепокоєння відображається в суворих вироках, винесених суддями».

Він замовк на мить, щоб зібратися з думками, а потім спокійно продовжив: «Як ваш захисник у цій справі, я не можу припустити жодних упереджень, але хотів би зауважити наступне: якщо діаманти повернуть і ви визнаєте себе винним, суд буде схильний діяти довготерпіливо. Я вважаю, що ваш термін буде не більше п'яти, а можливо, і трьох років. З пом'якшенням покарання за хорошу поведінку можна знову вийти через два роки. З іншого боку, якщо діаманти ні повернись і ти "не винен" прохання, вирок буде дуже суворим - якщо припустити, що вас засудять, що ми можемо спокійно зробити, враховуючи докази. Якщо можна сказати: його честь схопить вас якнайсильніше, замкне і викине ключ від мобільного. Я сумніваюся, що вам вийде менше ніж чотирнадцять років, і я можу вас запевнити, що я дуже досвідчений у цих прогнозах, я не жартую».

Він відкашлявся: «Чого ви хочете, містере Ріарден?» Що ми робимо?'

— Єдині діаманти, які я бачив того ранку, були в ювелірних крамницях на Бонд-стріт, — сказав я чітко й твердо. Він довго мовчки дивився на мене, а потім похитав головою. — Добре, — сказав він спокійно, — зараз я візьмуся за роботу — для вас, — але без особливої надії на успіх. Мушу попередити, що докази поліції такі, що адвокату буде вкрай важко їх спростувати». — Я невинний, — наполягав я.

Він нічого не сказав, зібрав папери і, не оглядаючись, вийшов з кабінету.


2

Тож мене тримали в Центральному суді — Олд-Бейлі. Було багато пишноти й обставин, суконь і перук, багато поваги й ввічливості один до одного — і час від часу мене виривало з підземель у череві Матері-Землі, як диявола в пантомімі, центр провадження. Звичайно, у мене була конкуренція з боку судді. Коли людина сідає по той бік столу, вона думає, що це дає їй право бути коміком, який не любить нічого більше, ніж бачити, як публіка викочується з галереї, здригаючись від сміху. Принаймні мені так здається. Мушу сказати, що бачив гірших артистів вар’єте, ніж цей головний суддя. Це трохи покращує настрій — судове засідання було б похмурим без махінацій — і Головний суддя не є упередженим, відпускаючи злі жарти як на рахунок адвоката, так і прокурора. Я повинен визнати, що мені це сподобалось і я сміявся так само, як і будь-хто інший.

Маскелл теж був там, звичайно, але в другорядній ролі; кримінальним адвокатом був якийсь Роллінз. Безпосередньо перед слуханням Маскелл знову спробував змінити мою думку та визнати себе «винним». Він сказав: «Містер Ріарден, я був би вдячний, якби ви переглянули наслідки, якщо ми програємо справу. Ви не тільки отримаєте тривале ув'язнення, це ще багато іншого. Ув'язнені, які відбувають тривалий термін, завжди вважаються небезпечними, особливо ті, хто, як вони знають, мають доступ до грошей. За відсутності діамантів вартістю 173 000 фунтів стерлінгів ви точно потрапите до цієї категорії. До небезпечного ув'язненого ставляться зовсім інакше, ніж до звичайного, я розумію, що умови можуть бути досить неприємними. На вашому місці я б дуже уважно взяв це до уваги».

Мені не треба було думати про це. У мене не було шансів отримати ці діаманти, і в цьому була проблема. Навіть якби я визнав себе винним, моє покарання було б непоганим через відсутність діамантів. Все, що я міг зробити, це надати гарне обличчя та використати це якнайкраще. Мені здалося, що Макінтош був надзвичайно хитрим, а місіс Сміт, можливо, трохи розумнішою. Тому я сказав: «Вибачте, містере Маскелл, але я невинний».

Він якось дивно подивився на мене. Він не повірив жодному моєму слову, але не міг зрозуміти, чому я так мовчав. На його обличчі з'явилася похмура посмішка. «Сподіваюся, ви не думаєте, що інвестиція варта стількох років вашого життя. Такий час у в'язниці часто приносить значні зміни». Я посміхнувся. — Я думав, ти сказав, що не будеш упередженим.

«Ви дуже дурний молодий чоловік, — сказав він, — але я бажаю вам найкращого у вашому похмурому майбутньому».


Судове засідання було важко розпочати. Перш ніж розпочати розгляд справи, треба було призначити присяжних. Першим був обвинувач. Він був високий і худий, з обличчям, схожим на лезо сокири; мабуть із задоволенням виконав своє завдання. Після дещо побіжного вступу він почав заслуховувати свідків обвинувачення, а Роллінз, мій захисник, дивився вперед із нудьгуючим виразом обличчя. Я двічі зустрічався з Роллінзом, і обидва рази його зовсім не було. Він знав, що цього разу не виграє. Свідки обвинувачення були хороші — насправді дуже хороші, — і я почав розуміти, чому прокурор виглядав таким веселим, незважаючи на те, що він мав таке обличчя. Поліцейські експерти представили суду фотографії та креслення місця катастрофи, і тепер, коли фундамент закладено, почалася ще більша артилерія.

Була материнська стара душа, яка впізнала мене в черзі в поліцейській дільниці. "Я бачила, як він вдарив листоношу", - засвідчила вона. В її очах засяяло світло правди. «Я стояв у коридорі і побачив, як підсудний вдарив листоношу, вихопив у нього з руки жовту коробку, а потім штовхнув його в кабінет. Потім підсудний побіг сходами вниз».

Прокурор показав їй карту другого поверху. «Де ти стояв?»

Вона вказала на місце в коридорі та подивилася мені прямо в обличчя з іншого боку зали суду, настільки гордовито, як ви можете собі уявити. Мила стара леді збрехала, як було написано, і вона знала, що я знаю, що вона бреше. Вона не могла бути в коридорі, я це ретельно перевірив. Крім того, її заява не відповідає фактам. Але я точно був не в тому становищі, щоб робити їй зауваження.

Іншим визначним моментом був хтось із магазину делікатесів Fortnum, який засвідчив, що надіслав наповнений кошик для пікніка в певний готель. Кошик замовив по телефону якийсь Ріарден. Відповідаючи на запитання про це захисника, він сказав, що не може з упевненістю сказати, що Ріарден, який замовив кошик, був таким же, як підсудний. Співробітник готелю заявив, що відповідач зупинявся в готелі, де він працював, і що кошик був доставлений для містера Ріардена. Коли його запитали, що з ним сталося, він відповів, що не знає, але припустив, що підсудний забрав кошик. Була дискусія з цього приводу, і частину його відповіді було видалено із записів.

Перший детектив надав до відома суду кошик для пікніка та заявив, що знайшов його в офісі NV Kindervreugd Speelgoed. Визначили, що кошик походить із того самого гастроному. Інший поліцейський експерт заявив, що кошик був буквально вкритий відбитками пальців підозрюваного, як і деякі інші речі в офісі; а саме: електричний чайник, кавник та різноманітний посуд та столові прибори. Таким чином журі зробило свої висновки.

Потім був також поліцейський, який сказав, що розслідував власника NV Kindervreugd. Очевидно, це була справжня компанія, але вона не вела жодного бізнесу. Було важко визначити, хто був власником, але завдяки люб'язній допомозі південноафриканської поліції його нарешті звільнили. Власником виявився якийсь Джозеф Алоїзіус Ріарден з Йоганнесбурга. Ні, він не міг довести, що Джозеф Алоїзіус Ріарден з NV Kindervreugd був тим самим Джозефом Алоїзіусом Ріарденом, який зараз перебуває на лаві підсудних. Для нього це зайшло б занадто далеко. І знову журі зробило свої висновки.

Листоноша був чесним у своїй заяві. Я його збив, і він відновився в офісі «Дитячої радості».

Не було нічого, що могло б заперечити неправдиві свідчення Матінки Гуски. Третім очевидцем був помічник з кондитерської промисловості Марі-Луїзи; він сказав, що бачив, як я замкнув офіс і збіг сходами. Я смутно пам’ятав його як того, хто в той час йшов позаду мене. Але я точно не бігла сходами — це була його уява.

Брансхілл був головним свідком.

«Діючи на основі отриманої інформації, я разом із сержантом Джервісом пішли до готелю, щоб поговорити з відповідачем. Його відповіді на допиті були такими, що я затримав його за підозрою в причетності до цього злочину. Тоді я дістав його відбитки пальців; вони збігалися з знайденими в офісі NV Kindervreugd. Було проведено подальше розслідування, яке призвело до трьох свідків, кожен з яких впізнав підсудного. Ще більш масштабні розслідування виявили додаткові докази, які вже були представлені на цьому судовому засіданні і які стосуються кошика для пікніка та власності NV Kindervreugd».

Прокурор сів із широкою усмішкою на обличчі, і Роллінз підскочив на перехресний допит.

Роллінз: — Ви говорили про «отриману інформацію», інспекторе. Як ви отримали цю інформацію?»

Браншіл (вагаючись): «Я повинен відповісти на це запитання, ваша честь?» Згадування джерела інформації для поліції може погіршити...'

Роллінз (поспішно): «це пов’язано з можливим злим наміром однієї чи кількох невідомих осіб на шкоду підсудному, ваша честь».

правильно (тремтячий носовий голос): «Містер Роллінз, я не бачу, як ваша справа може погіршитися. Проте я готовий залишити питання продовженим. Мені так само цікаво, як ніхто. Дайте відповідь на запитання, інспекторе. Браншіл (неохоче): «була телефонна розмова і лист». Роллінз: "обидва анонімні?" Brunshill: 'Так.'

Роллінз: «Вони вказали, де його можна знайти?» Brunshill: 'Так.'

Роллінз: «Чи вказали вони, що кошик, знайдений в офісі NV Kindervreugd Speelgoed, був куплений підозрюваним у магазині делікатесів Fortnum?» Brunshill: "гм... так."

Роллінз: «Хіба злочином купувати їжу в тому відомому магазині делікатесів?» Браншіл (різко): «звичайно ні».

Роллінз: «Чи свідчило це анонімне повідомлення про те, що NV Kindervreugd Speelgoed належить підозрюваному?» Браншіл (не спокійно): "так".

Роллінз: «Чи є злочином мати такий бізнес, як NV Kindervreugd Speelgoed?» Браншіл (стає дедалі нетерплячішим): «ні». праворуч: «Я не дуже в цьому впевнений. Кожен, хто так зловживає мовою і придумає таке жахливе ім’я, має розглядатися як злочинець». (Сміх з трибун).

Роллінз: «Інспекторе, ви згодні з тим, що вся ваша робота по цій справі була виконана за вас? Чи згодні ви зі мною, що без цієї викривальної інформації підозрюваний у цей момент не опинився б на лаві підсудних?»

Brunshill: «Я не можу відповісти на це запитання. Його б все одно спіймали».

Роллінз: 'Це так? Я захоплююся вашою впевненістю». Brunshill: — Його б і так спіймали. Роллінз: "але не так швидко". Brunshill: 'можливо ні.'

Роллінз: «Чи не охарактеризували б ви свого таємничого прес-секретаря як людину, яка, в кращому випадку, націлилася на підсудного — чи як звичайного стукача чи, ну... невдаху?»

Браншіл (посміхаючись): «Я б вважав за краще говорити про нього як про громадянина, який прагне до загального блага». Дуже добре! Макінтош - громадянин із серцем для загального блага! Але Господи, ці двоє були неймовірними

розумний. Перший раз я побачив цей кошик для пікніка в офісі NV Kindervreugd Speelgoed; Звісно, я б не назвала той магазин делікатесів. Місіс Сміт добре зробила покупки! Я також не був власником NV Kindervreugd - принаймні, наскільки я знав; але довести це буде непросто. Вони віддали мене закону, на срібному блюді та з яблуком у роті. Після цього все скоро закінчилося. Я сказав те, що мав сказати, хоч як марно; прокурор не залишив каменя на камені, і Роллінз намагався, не зовсім від щирого серця, зібрати шматочки докупи, але без особливого успіху. Суддя зробив короткий висновок і, маючи на увазі апеляційний суд, доручив присяжним визнати мене винним. Суддів не було лише на півгодини — якраз на те, щоб викурити сигарету — і відповідь була передбачуваною.

Суддя запитав, чи маю я що сказати; Я сказав лише три слова: «Я невинний».

На це ніхто не звертав уваги — вони сиділи, уважно спостерігаючи, як суддя розбирає свої папери, і весь час зраділи, чекаючи вироку. Суддя деякий час перебирав свої папери, переконався, що вся увага прикута до нього, і почав говорити голосом, сповненим приреченості.

«Джозефе Алоїзіус Ріарден, вас визнали винним у крадіжці із застосуванням сили діамантів на суму 173 000 фунтів. Мені належить викрити вас у цьому злочині. Перш ніж це зробити, я хотів би сказати кілька слів про вашу участь у цьому злочині».

Я бачив, як це наближається. Дідусь не міг не грати морального проповідника — дуже легко на своєму боці столу. «Британський підданий іде вулицею у своїх повсякденних справах, коли на нього раптово і несподівано напали — жорстоко. Він не усвідомлює, що перевозить цінності, товари, які, безсумнівно, представляють для нього неймовірне багатство; на нього нападають через ці цінності.

Цінні речі – діаманти – зараз зникли, і, Реардене, ви не зволили співпрацювати з поліцією, щоб повернути ці діаманти, незважаючи на те, що ви повинні були знати, що якби ви це зробили, суд би був схильний довго - страждання.

Я був здивований таким непокірним ставленням, здивування, яке незабаром зменшилося, коли я зробив просту арифметику. За звичайних обставин такий злочин, насильницький злочин, який викликає огиду в цій країні, разом із втратою спільноти майна на суму 173 000 фунтів стерлінгів карався б позбавленням волі на чотирнадцять років. Проте мої підрахунки показують, що за ці чотирнадцять років ви отримуватимете прибуток не менше 12 350 фунтів стерлінгів — без оподаткування — це сума, яку ви вкрали, поділена на чотирнадцять. Це, я можу додати, значно більше, ніж надбавка для одного із суддів Її Величності, як я, — факт, про який кожен, хто бажає, може дізнатися з урядових публікацій.

Про те, чи втрата чотирнадцяти років людського життя та ув’язнення в навряд чи приємному середовищі наших в’язниць коштує такої суми щорічно, залишається дискусійним. Мабуть, ви так думаєте. І оскільки в роботу цього суду не входить оплата злочинів, ви не можете звинувачувати мене в тому, що я зменшив ваш річний тюремний дохід. Джозеф Алоїзіус Ріарден, я засуджую вас до двадцяти років превентивного ув’язнення в будинку або будинках ув’язнення, якщо призначена для цього влада вважатиме за необхідне». Б'юсь об заклад, що Макінтош сміявся в голову.


3

Суддя мав рацію, коли назвав це «навряд чи приємним середовищем наших в’язниць». Той, в якому я потрапив, був жахливим. Приймальна була повна – судді, певно, працювали того дня понаднормово – і всі просто сиділи й безцільно чекали. Мені було дуже погано, ніхто

може постати перед суддею і отримати двадцять років, не втративши жодної частки своєї незворушності. Двадцять років!

Зараз мені було 34. Коли я вийду, мені було б 54, можливо, трохи менше, якби я зміг переконати їх, що я хороша дитина, але це було б біса важко, якби вони взяли до уваги те, що сказав суддя. І будь-яка ревізійна комісія, яка повинна була переглянути мій вирок, отримувала б копію протоколу суду. Коментарі судді влучили в ціль.

Двадцять довгих, довгих років!

Я стояв апатично, поки мій поліцейський ескорт передавав подробиці мого суду начальнику в’язниці. «Добре», — сказав він. Він підписався і відірвав аркуш. — Ось квитанція за тіло.

Неймовірно — але це те, що він сказав. «Розписка на тіло». У в'язниці ти перестаєш бути людиною; ти тіло, живий труп, ходяча статистика. Ви — щось, що надсилається, так само, як поштова служба надіслала ту маленьку жовту скриньку з діамантами; ви - згусток крові та кишок, які потрібно годувати через рівні проміжки часу, ніхто не вірить у те, що у вас є мозок.

— Давай, — сказав наглядач, — сюди. Він відімкнув двері й відійшов убік, щоб дозволити мені увійти. За мною рипнули двері, і я почув, як клацнув замок. Кімната була переповнена, повна чоловіків усіляких, судячи з одягу. Було все — від джинсів до казанків і ранкових костюмів. Ніхто нічого не сказав — вони вешталися й уважно розглядали підлогу, наче це було надзвичайно важливо. Я думаю, що вони відчували те саме, що й я; бездиханний, розчавлений.

Ми довго чекали в цій кімнаті, гадаючи, що ж трапиться. Дехто може знати, вони були тут раніше. Але для мене це був перший раз в англійській в'язниці, і я почувався погано. Мене занепокоїло те, що Маскел сказав про менш приємні умови для небезпечних в’язнів. Нарешті нас почали забирати по одному в алфавітному порядку. Ріарден сильно відстає в алфавіті, мені довелося чекати довше, ніж іншим, але настала і моя черга, і охоронець повів мене коридором до офісу.

Ув'язненого не просять сісти. Я стояв перед столом і відповідав на запитання, які записував тюремник, ніби він був ангелом із великою книгою для Судного дня. Він записав моє ім'я, місце народження, по батькові, дошлюбно матері, вік, близьких родичів, рід занять. Він жодного разу не подивився на мене, я для нього не людина, я була купою чисел — він натиснув кнопку, і викотилася статистика. Мені сказали спорожнити кишені; вміст поклали на стіл і ретельно занотували; потім мої речі пішли в поліетиленовий пакет. Потім у мене зняли відбитки пальців. Я озирнувся навколо, шукаючи чим витерти пальці, але нічого не побачив. Незабаром я помітив чому. Охоронець відвів мене в спекотне, вологе і парне приміщення, де мені довелося повністю роздягнутися. Там я загубив свій одяг. Я побачив би їх знову через двадцять років, і мені б страшенно пощастило, якби вони тоді ще були в моді.

Після ванни, яка була непоганою, я одягнув тюремний одяг — сірий фланелевий костюм. Припадок був жахливий; Краще б пішов до кравця Макінтоша. Інший коридор вів на медогляд, чиновницька дурість. Незрозуміло, чому не проводять медичний огляд, коли ув'язнений ще голий після ванни. Проте я слухняно роздягнувся й знову одягнувся, вважаючи придатним для пологів. Я був серед кращих. Підходить для всього.

Тоді охоронець відвів мене до величезної зали, де ряди камер лежали вздовж стіни, наче змотаний садовий шланг, а поверхи з’єднані залізними сходами, схожими на пожежні. — Скажу це лише раз, — сказав тюремник, — це зал С. Ми піднялися по сходах і пішли вздовж перил. Ми зупинилися перед камерою, яку відмикали. «Це все для вас». Я зайшов усередину, і з холодним і остаточним звуком двері за мною зачинилися. Я довго стояв, не помічаючи оточення. Мій мозок відмовив — він страйкував. Приблизно через п’ятнадцять хвилин я ліг на ліжко і мало не виплакав очі, чорт забирай. Після цього я почувався трохи краще і зміг дивитися навколо себе з трохи більшим розумінням. Камера була приблизно три з половиною на два метри та вісім з половиною метрів заввишки. Колір стін був невизначений — офіційно-зелений і брудно-білий, — в одній з них високо височіло маленьке заґратоване віконце. Здавалося, що двері можуть зупинити важку артилерію; Посередині було вічко.

Меблі були мізерними: залізне ліжко, дерев’яний стілець і стіл, комод із графином для води, умивальник і каструля. Порожня полиця доповнювала все. Дослідження тюремної камери — одне з найкоротших завдань, які будь-хто може собі поставити. За три хвилини я перебрав усе, що було перед очима: три ковдри, два простирадла, товстий матрац, додаткову сорочку, пару повстяних капців, тонкий невбираючий рушник, ложку й миску. На цвяху на мотузці висів примірник «Правил і розпоряджень, що керують слідчими будинками Її Величності», а також брошура з інформацією.

За три хвилини я знав майже все, що можна було знати про цю камеру. Я думав, що робити наступні двадцять років. Тут же я вирішив, що треба приборкати свою цікавість — уповільнити думки. У мене було надто багато часу, а трапилося надто мало, кожен новий досвід треба берегти, як скарб.

Стіни тієї в'язниці набули фізичного значення. Я відчув, як вони грізно височіють наді мною, густі й масивні. Мені довелося боротися з цією клаустрофобією протягом п’ятнадцяти хвилин, перш ніж це відчуття зникло, і мені вдалося припинити тремтіння та тремтіння.

Я негайно порушив свою обіцянку приборкати цікавість і почав читати брошуру; це було абсолютно необхідно. Я був новачком у цій школі, і чим раніше я дізнався, що це таке, тим краще. Було надто багато жартів для старих, щоб зіграти над новачком, і я не мав великого інтересу стати мішенню хоча б одного. Це була гарна колекція фактів. Я дізнався, що додаткова сорочка повинна була використовуватися як нічна сорочка, що світло вимкнуть о пів на одинадцяту, і що мене розбудять о пів на сьому ранку, і що мені дадуть лезо для бритви. що мені довелося повернутися після гоління. Були ще корисні поради, навіть як вийти з тюрми.

Наприклад, я міг би звернутися до апеляційного суду, а якщо це не допомогло, то як передати справу до міністерства юстиції, щоб моя доля вирішилася в палаті лордів. Якби я хотів, я міг би написати міністру внутрішніх справ або своєму представнику в парламенті. Я ще не міг уявити себе, щоб розпочати це. Я не був у добрих стосунках із міністром внутрішніх справ, щоб почати велике листування. Мій представник у парламенті був трохи далеко – десь 10 тис. км. Я прочитав брошуру і почав знову. Мені більше не було чим зайнятися, і я вирішив просто запам’ятати все, заради Бога. Я все ще читав, коли згасло світло.


4

Пролунав дзвіночок, я розплющив очі і був збентежений, поки не згадав, де я. Я поспішно вдягнувся, застелив ліжко і засунув його в куток камери. Я сів на стілець і чекав. Через деякий час у дверях почувся тихий металевий звук, і я зрозумів, що хтось спостерігає за мною через вічко.

Почулося різке клацання, замок відсунувся, і двері відчинилися. Я підвівся, і увійшов охоронець. Він схвально озирнувся, а потім довго дивився на мене жорсткими очима. «Ви щойно сюди прийшли. Ви це читали, чи не так? Він кивнув на буклет на столі.

«Ліжко не в тому кутку, книга повинна висіти на стіні, де ви її знайшли. Але ти цьому навчишся. Прийми це від мене: роби, що тобі сказано, і все буде добре. А тепер візьми цей горщик і приготуйся промити його».

— Я ним не користувався, — сказав я.

«Ви промиваєте його незалежно від того, використовували ви його чи ні», — різко сказав він. «Запам’ятай, що я тобі сказав — роби, що тобі кажуть, не сперечаючись. Це урок номер один». Я взяв горщик і пішов за ним до поруччя, де вже було повно в’язнів, вишикуваних у ряд із горщиком у руках. «Давай, — крикнув хтось, — продовжуй».

Стояв гнильний сморід. Я стрибав у черзі й помітив, що я мав спорожнити каструлю в одній раковині й сполоснути її в іншій. Я просто зробив це і повернувся до камери, уважно стежачи за тим, що роблять інші. Повернувся тюремник. «Ви можете їсти в камері, якщо хочете. Сервірування відбувається внизу в холі, але ви можете взяти свою тацю нагору, якщо ви ще не хочете приєднатися до решти». Дійсно, у той момент мені не дуже хотілося ні з ким розмовляти. Я був надто зайнятий, намагаючись контролювати себе. — Дякую, — сказав я, почувши, як пронизливо прозвучав мій голос. Сказав він глузливо. «Нема чого дякувати. Це в правилах для нових ув'язнених. І ще одне, сьогодні вранці ви зустрінете директора. Один із привілейованих в'язнів проведе вас до свого кабінету».

Він прибув незадовго до десятої, і я вийшов із залу C разом із ним. «Ви Ріарден, — сказав він, — я чув про вас». 'О так?'

«Мене звати Сімпсон». Він вдарив мене гострим ліктем під ребра. — Ви підходите до приймальної комісії. Ні в чому не зізнавайся і ні про що не говори — якщо ти розумний». «Як це працює?»

«О, це просто тому, що великі хлопці хочуть тебе бачити. Наглядач, знавець Біблії, головний кат і офіцер соціального забезпечення – такі хлопці. Директор не так сердиться, якщо ти переконаєшся, що ти на його боці. Дай Бог тобі перейти міст, якщо ти цього не зробиш.

Інші збираються багато сказати для вашого ж блага - купа клятих добродійників. Але стережіться Хадсона – він чистий погань». 'Хто то?'

'Головний кат - головний тюремник. Дай Боже, якщо він стане директором».

Сімпсон повів мене в кімнату очікування, де вже сиділо шестеро в'язнів. Усі вони виглядали знеохоченими. Сімпсон захихотів: «Тобі не треба чекати своєї черги, брате. Ви перший; щось особливе.'

Я подивився на нього. «Що в мені такого особливого?» «Ви це побачите. Директор вам все як слід пояснить».

Я саме збирався обговорити це докладніше, коли до кімнати увійшов охоронець. «Ріарден, сюди. Сімпсоне, повертайся до залу С».

Навколо великого столу сиділо п’ятеро людей, двоє в уніформі служби безпеки. Є щось дивне в охоронцях — вони завжди тримають кашкети, навіть коли перебувають у кімнаті наглядача. Можливо, це традиція служби. Один із чоловіків у цивільному мав круглий білий комірець — це, мабуть, був чоловік Сімпсона, який володів Біблією — тюремний капелан. Говорив чоловік військового вигляду, що сидів посередині. — Ріардене, я наглядач цієї в'язниці. Ви тут, тому що ви вчинили злочин, і суспільство вважає, що ви більше не можете залишатися вільним. Як ви тут впораєтеся, залежить від вас. В'язницю можна розглядати двояко - як місце покарання або реабілітації. Вибір за вами, у нас є широкі можливості для обох видів. Я зрозуміло?» 'Так, сер.'

Він узяв зі столу папірець. «Я практикую однакове ставлення до всіх в’язнів. Проте я отримав повідомлення від міністерства вважати вас небезпечним в’язнем. Це означає, що тут існують певні обмежувальні положення щодо вашого лікування. Наприклад, вас привіз сюди в'язень, привілейований перший клас; що ніколи більше не повториться. Якщо вам знадобиться переїзд в майбутньому, вас буде супроводжувати охорона. Вам також потрібно буде носити кольорову нашивку на одязі. У мене є список усіх обмежень, накладених на небезпечного в’язня, вивчіть цей список і дійте відповідно».

Він простягнув мені папір, я згорнув його і поклав до кишені.

Він прочистив горло. — Ви повинні розуміти, Ріардене, що тільки від вас залежить, чи залишитеся ви в небезпечному класі. Вашу справу регулярно розглядатимуть, а мої рекомендації надсилатимуть до міністерства. Однак я повинен зазначити, що міністерство має право ігнорувати мої рекомендації. У тому, що вас вважають небезпечним в’язнем, винні переважно ви самі. Якщо є спосіб, за допомогою якого ви можете переконати поліцію, що ви не належите до цього класу, я наполегливо рекомендую вам це зробити».

Звичайно, він говорив про діаманти. Вони все ще хотіли ці кляті діаманти. — Так, сер, — сказав я незворушно, — я спробую щось придумати.

Директор повернув голову: «Хочеш щось сказати, батьку?» Тюремний капелан усміхнувся: «Мене звуть Кларк, я бачу, що ви стверджуєте, що не маєте віри». — Справді, сер.

«Я не з тих, хто нав’язує всім свою віру, — сказав Кларк, — але чи не проти, якщо я час від часу приїжджаю до вас?» 'Ні, сер.'

Директор сказав: «Це містер Андерсон, відповідальний за соціальну роботу. Він може зробити для вас багато, якщо ви дасте йому шанс. Якщо ви хочете поговорити з ним, ви повинні запитати свого охоронця поверху. Чи є у нього щось, що ти хочеш зараз запитати?»

'Так, сер. Як отримати письмові матеріали та книги?» Андерсон спокійно сказав: «Ви можете купити письмове приладдя — ручку й папір — у кафетерії за гроші, які заробляєте на роботі. Ваша мінімальна зарплата становить 20 пенсів на день, але ви можете переконатися, що вона вища. Ви можете взяти книги в тюремній бібліотеці».

«Дякую, — сказав я, — чи можна отримати книжки ззовні?» Я вагався. «Я буду тут досить довго, і я хочу піти до коледжу. Я хочу випередити».

Андерсон почав щось говорити, потім зупинився і подивився на режисера, який сказав: «Це похвально, але ми все одно повинні на це подивитися. Це залежить від того, як ти будеш поводитися загалом, і, як ти кажеш, ти пробудеш тут досить довго». Він кивнув головою в бік охоронця в уніформі на іншому кінці столу. — Це містер Хадсон, головний охоронець і відповідальний за порядок і дисципліну серед в’язнів. Чи не хочете ви щось сказати, містере Хадсон?

— Одне, сер, — сказав Хадсон. У нього було тверде обличчя і очі, як уламки скла. — Я не кажу про небезпечних в’язнів, Ріардене. Вони порушують повсякденну рутину і створюють неприємності іншим ув'язненим. Усе, про що я прошу, це не створювати мені жодних проблем. Якщо ні, тим гірше для вас».

Я зберіг своє обличчя якомога безвиразнішим. — Зрозуміло, сер.

«Щиро на це сподіваюся», — сказав режисер. «У вас гість — чиновник зі Скотланд-Ярду». Він поманив охоронцеві, що стояв біля дверей. — Ти знаєш, куди йому треба йти.


Я очікував побачити Брансхіла, але це був інший поліцейський. — Інспектор Форбс, — сказав він. — Сідай, Ріардене. Я сів навпроти нього за стіл, і він люб’язно сказав: «Я припускаю, що директор сказав вам, що ви класифіковані як небезпечні». Ви знаєте, що це означає? Я похитав головою. 'Не зовсім.'

«Тоді настав час дізнатися про це», — порадив мені Forbes. «Директор, мабуть, дав вам копію правил. Я даю тобі п’ять хвилин, щоб їх прочитати». Я вийняв аркуш паперу з кишені й розгладив його на столі. Після побіжного прочитання мені відразу стало ясно, що моє життя буде дуже важким. Як і світло в моїй камері в залишитися на всю ніч. Увесь одяг, крім моєї сорочки та тапочок, щовечора потрібно було виносити за межі камери. Кожен мій лист я мав віддати охоронцеві — переписати. Ті копії були відправлені в кінцевий пункт призначення, оригінали потрапили в картотеку СІЗО. Кожну розмову з відвідувачем мав супроводжувати охоронець.

Я подивився на Forbes. Він сказав: «Це лише правила, з якими вам доведеться мати справу безпосередньо. Є, звичайно, більше. Наприклад, вас без попередження переведуть з однієї камери в іншу; Вашу камеру можна оглянути будь-якої миті — і вас теж. Це все дуже дратує».

— І що ти до цього маєш? Я запитав.

Він підняв плечі. «Насправді нічого, мені просто шкода вас. Якби ти не був таким дурним, я міг би витягти тебе з місива».

"З в'язниці?"

«Боюсь, що ні, — скрушно сказав він, — але оціночна комісія була б дуже вдячна, якщо б ви з нами співпрацювали». «Яка співпраця?»

— Замовкни, Ріардене, — втомлено сказав він, — ти знаєш, чого ми хочемо. Діаманти, чувак, діаманти».

Я подивилася йому прямо в очі. «Я не бачив жодного діаманта». І це була правда - від початку справи до кінця я не бачив діаманта.

«Дивіться, Ріарден; ми знаємо, що це був ти, ми довели це без усякого сумніву. Чому грали в убиту невинність? Господи, ти маєш чверть життя. Як ви думаєте, що ви ще можете зробити, коли вийдете? Суддя мав рацію – гра не варта кульок». Я сказав: «Чи повинен я сидіти тут і слухати?» Це частина мого покарання?»

«Ні, якщо ви цього не хочете», — сказав Форбс. — Я не розумію вас, Ріардене. Я не розумію, чому ти так спокійно ставишся до цього. Штраф; тепер щось інше. Як ви здали речі? Як ви дізналися, що ці діаманти відправляються? Нам це теж цікаво». — Я нічого про це не знаю.

— Ти нічого про це не знаєш, — повторив він. «Хто знає, можливо, так і є».

це правда. Можливо, ти кажеш правду». Він відкинувся на спинку стільця, відкривав і закривав рота й дивився на мене. «Це не може бути правдою, чи не так? Вони вас не зрозуміли, правда, Ріардене? — Я не розумію, про що ви говорите.

Форбс постукав по столу. «Ви раптово потрапляєте в Англію, а через чотири дні робите свій крок. Вони, мабуть, підготували це для вас - ви ніколи не можете зробити це за три дні. Тоді ми заберемо вас, а не діаманти. Так де вони? Це очевидно, вони є у когось іншого».

Він захихікав. — Може, той самий, що дзвонив і написав анонімного листа? Ти віддав ті діаманти, а потім вони зробили цей трюк з тобою, Ріардене. Твій розумний хлопець, який усе це зрозумів за тебе, змусив тебе виглядати лінивою – це правда?» Я нічого не сказав.

«Гей?» він сказав, 'ти прикриваєш їх? Не будь ще дурнішим, ніж ти є. Твій товариш продав тебе поліції за кляті кілька тисяч фунтів, і ти це забираєш! Його голос був сповнений огиди. «Не думай, що ти опинишся сюди лише для того, щоб їх знайти, це не так просто. Я також маю давати рекомендації для ревізійної комісії, знаєте. І в моєму звіті буде згадуватися про повну відсутність співпраці. А це означає, що ти ще довго залишатимешся небезпечним в’язнем, що б не сказав наглядач. Можливо, ти тут хороший хлопець — ідеальний в’язень, — але це не матиме жодного значення після мого звіту для комісії з оцінки. Я нерішуче сказав: «Мені треба про це подумати».

«Зробіть це, — наполегливо сказав він, — і якщо хочете поговорити зі мною, повідомте директора. Але не намагайся мене обдурити, Ріардене. Не витрачай мій час. Ви скажете нам те, що ми хочемо знати, і ми візьмемо для вас ваш розмір. Ми розпинаємо його. А потім втомлюєшся від класифікації небезпечного в’язня. Навіть краще, я особисто подбаю про те, щоб оціночна комісія оцінила вас якомога краще. Це все, що я можу зробити, чи не так?» Для себе я навіть сумнівався, що він міг це зробити. Інспектор CID не має великого значення для Скотленд-Ярду, і якщо він думав, що я не бачу, куди він прямує, він, мабуть, вважав мене справді дурним ослом. Все, що хотів Форбс, — це розв’язати справу та поставити хорошу оцінку в його досьє — людини, яка здійснила неможливе. І як тільки я здався, що стосується його, я міг би піти до біса. Я не рахував, я був ще одним мерзотником, а для негідників не треба виконувати свої обіцянки. Розмова про честь серед злодіїв! Я повільно сказав: «Двадцять років — це дуже довго». Я серйозно подумаю, містере Форбс.

— Ти не пошкодуєш, — сказав він так, ніби вже мав мене в кишені. — Ось, закури.


OceanofPDF.com

III


1

До всього можна звикнути. Я чув, що люди навіть звикають жити — і вмирати — у найжахливіших умовах. Це було не так вже й погано, хоча й досить погано. Їжа була хорошою, хоч і одноманітною, і було кілька речей, пов’язаних із довготривалим статусом ув’язненого, які полегшували тягар. Наприклад, мені дозволили мати в камері радіо, і це дуже допомогло мені не збожеволіти. На початку я регулярно слухав новини із зовнішнього світу, але незабаром вони втратили свою привабливість, оскільки було втрачено будь-який прямий зв’язок. Залишилася втеча в музику. Я годинами слухав симфонії. Я отримав це радіо лише через довгий час. Наприкінці того першого тижня я більше не їв сам у своїй камері, а разом з іншими в залі. Там я виявив, що я особистість. У в'язниці існує дуже сувора кастова система, заснована головним чином на досягненнях і результатах у злочинах і, що цікаво, також на відсутності результатів; невдача злочину, яка призводить до тривалих термінів ув'язнення і з якої випливає особливий статус. У широкому сенсі можна сказати, що такі ув’язнені, як я, з тривалими строками ув’язнення, були на вершині піраміди з тими, хто класифікувався як небезпечні, як безсумнівна еліта. Ними захоплюються і поважають, вони мають невеликі суди і користуються інтересом багатьох паразитів і послідовників.

Це одна з класифікацій; інше залежить від виду злочину. Хлопці з мізками – шахраї та шахраї – на вершині, за ними з невеликим відривом йдуть зловмисники. На самому низу опинилися ненависні всім ті, хто був засуджений за сексуальні злочини. Чесного грабіжника високо цінують, головним чином через його просте та ремісниче ставлення до життя.

Якби я цього хотів, я міг би отримати велику повагу. Мій статус ґрунтувався не лише на моєму суворому вироку, а й на тому, що я присоромив копів і не зрадив свого таємничого друга. У в'язниці ніщо не може залишатися таємним, і всі знали подробиці моєї справи. Оскільки я мовчав про діаманти і всі знали, який тиск чинить на мене Forbes, мене вважали одним із хлопців; трохи дивак, але шанований.

Але я тримався подалі від усіляких зв’язків і союзів. Я був зайнятий бути порядним хлопцем, я не хотів залишатися в статусі небезпечного в'язня довше, ніж потрібно. Настане час, коли я зможу втекти, і я хотів позбутися цього постійного стеження — цієї постійної зосередженості на Ріардені. Не тому, що я був єдиним небезпечним в’язнем; було більше. Загалом близько шести. Я ретельно тримався від них осторонь.

Оскільки я був небезпечним в’язнем, мені доручили прибирати зал С; Там за мною міг постійно стежити черговий охоронець залу. Інакше їм довелося б щоразу супроводжувати мене до майстерень охоронцем замість пільговика, який зазвичай наглядав за зміною. Вони страждали від нестачі персоналу, і це було приємно. Я не протестував; Я мив підлоги, мив столи і багато працював. Будь-що, аби бути хорошим хлопчиком. Гомосексуалісти - це чума тюремного життя. Один був у мене закоханий і гнався за мною до такої міри, що єдиний спосіб відмовити його, здавалося, був ударом по голові. А я цього не хотів, бо це означало погану ноту. З цієї неприємної ситуації мене врятував наглядач поверху Смітон. Він побачив, що відбувається, і попередив педа безпомилково блюзнірськими погрозами. Я був йому вдячний. Смітон був типовим для більшості охоронців. Він не втрутився з моральних міркувань. Він лише втрутився, щоб все було тихо. Охоронці були здебільшого байдужі до нас, для них ми були частиною їхньої роботи. За ці роки вони освоїли техніку - зупинитися, перш ніж щось почнеться, зберігати спокій, не дозволяти біді поширюватися. Ця техніка спрацювала дуже ефективно. Я тримався в собі і уникав неприємностей. Не те, щоб я зовсім не піклувався про інших; Мені довелося бути обережним, щоб не привертати уваги як повний самотник; тоді тюремний психіатр знову зверне на мене свій нетерплячий погляд. Тому у вільний час я зіграв партію в карти і зумів значно поповнити свої знання про шахи.

Окрім моїх товаришів по в’язнях, було ще з ким поговорити. Це були неофіційні відвідувачі. Я так і не зміг дізнатися, про що був цей неофіційний контент, усі вони мали дозвіл від режисера. Це були відвідувачі в’язниці, добрі самаряни та люди зі служби пробації; дивний безлад. Дехто вважав, що спосіб виправити злочинця — це годинами урочисто проповідувати мораль — скиглити, наче безперервна крапля попередньо перетравленої релігійної каші, яка має на меті вимити злоякісну пухлину з душі. Інші були трохи розумнішими. На щастя, ми не були зобов'язані їх отримувати, і певною мірою ви могли вибирати. Я вже використав кілька, коли знайшов хороший. Він регулярно приходив і заводив світські розмови, навіть не намагаючись наповнити мене купою мотлоху чи навернути мене. Він також жив у Південній Африці, тож у нас було щось спільне. Звичайно, всі ці розмови відбувалися під пильним оком і вухом охоронця; Я все ще був небезпечним в’язнем. Одного разу я написав речення африкаанс, і мій відвідувач відповів тією ж мовою. Тюремщик негайно поклав цьому край, і нас обох розпитав про це директор. Але, слава богу, непогана примітка для Ріардена.

Кларк, тюремний капелан, також час від часу приходив до мене. На щастя, він не лицемірив, і ми добре порозумілися. Насправді Кларк був дуже релігійним і тому досить конфліктним. Йому було важко поєднати християнську заповідь «Люби ворога свого» з пастухом отари, яка була замкнена у великій клітці. У мене склалося враження, що це його трохи їсть.

Найкращим був Андерсон, якому доручили соціальну роботу. Він багато зробив для мене, і я вважаю, що його звіти директору були надихаючими. Саме завдяки йому я отримав радіо, над чим я невпинно працював. Я ходив до бібліотеки раз на тиждень, згідно з правилами, і кожен візит вимагав нагляду охоронця. Я запитав Андерсона, чому я не можу отримати подвійну порцію книг і вдвічі скоротити кількість відвідувань. Таким чином можна було б дещо розвантажити перевантажений персонал.

Він побачив перевагу і одразу погодився. Мені здається, мені вдалося дати йому зрозуміти, що я підіграю та намагаюся допомогти. Коли я подав заявку на радіо, ніхто не був проти, і незабаром я почав два заочних курси в освітній програмі ізоляторів. Зрештою, якщо ти двадцять років одужуєш, тобі треба якось бути чим зайнятися. Здавав англійську літературу та російську. Щодо російської вони дуже вагалися, але врешті пішло. Я не мав наміру кидати будь-який курс, якби це залежало від мене; Це було дурницею змусити їх повірити, що Ріарден змирився зі своєю долею. Тим не менш, я взявся до дій і наполегливо працював. Усе це мало здаватися справжнім, і, крім того, це давало мені можливість робити.

Єдиний в’язень, з яким я був ближче, це Джонні Свіфт, який відбував покарання за крадіжку зі зломом. На тюремному жаргоні покарання – це покарання у вигляді позбавлення волі від двох до чотирьох років. Джонні дали три роки за те, що він залишався на ділянці після закриття.

Він був радше хитрим, ніж розумним, і він дав мені багато порад щодо оборудок, які завжди відбуваються у в’язниці, і найкращого способу уникнути неприємностей. Коли мене вкотре перевели в іншу камеру, я був дуже роздратований. Він засміявся. «Доля всіх знаменитостей», - сказав він. — Але є камера, куди вас ніколи не посадять. «Яка це?»

— Той, що там, у кутку. Клітка Снукі».

Снукі був дивним маленьким чоловічком, який постійно посміхався; він також відбував покарання за крадіжку зі зломом. — А чому б мені там не опинитися?

Джонні засміявся. — Тому що головна каналізація проходить внизу — прямо під кутом коридору. Каналізаційний колектор досить широкий, щоб через нього пролізти, якщо, звісно, ви можете прокопати до нього дорогу». — Розумію, — задумливо сказав я. — Але чи довіряють там твоєму товаришу-зломщику?

— Грабіжник, — зневажливо пирхнув Джонні, — він не більше грабіжник, ніж моя тітка Бетс. Він у в'язниці - зовсім божевільний. Кожного разу, коли його звільняють, сльози котяться по його щоках, коли його штовхають у ворота. Потім він йде геть і починає крек — але так тупо, що відразу повертається сюди». «Він знаходить це тут приємно?'

«Якби ти ріс, як Снукі, то не міг би уявити кращого дому, — просто сказав Джонні, — але я згоден, що в нього не всі п’ять».

Іншого разу Джонні сказав мені: «Ти маєш бути обережним, з ким ти тут розмовляєш. На вашому місці я б не довіряв смертному». — Навіть не тобі?

Він хихикнув: «Зовсім не я. Але якщо серйозно, стережіться Сімпсона — він справжній шкіряник. Якщо побачиш, що він вештається, відкуси йому кляте вухо». Він показав мені інших, яких слід остерігатися; деякі з них мене вразили. «Та банда зрадила б усіх і всіх як вони думали, що це дасть їм ласку з директором. Потім він може сказати добре слово атестаційній комісії. Але вони марнують час; він занадто здогадливий для них. Він Я точно знаю, що було б тут без цих невдах». Він філософськи змирився з фактом ув'язнення. Його робота була його покликанням, а в'язниця - його професійним ризиком. «Це мій третій вирок, — сказав він, — наступного разу я піду принаймні десять років до сокири». — І вас це не хвилює?

— Трохи, — зізнався він. Подібно до економіста, який обговорює вплив урядових заходів на обмеження промислових інвестицій, він проаналізував ситуацію. «Це ті кляті прогресисти», — сказав він. «Вони скасували смертну кару, і тепер їм потрібно щось замінити. Тож ми отримали ці довгі терміни для вбивць. Але якщо якийсь хлопець опиняється у в’язниці до кінця свого життя, він також хоче звідти, тому він стає потенційно небезпечним в’язнем, тому що хоче втекти».

Він посміхнувся. Тому для їх зберігання потрібен спеціальний контейнер. Така в'язниця ні на що не схожа - вилізеш кривою шпилькою - тому зараз будують спеціальні в'язниці для небезпечних хлопців. Але кілерів для такого особливого танка не вистачає — марна трата місця й усе, — тому вироки стають жорсткішими. І тоді ти залишишся на холоді, друже».

Я сказав: "Але чому вони саджають мене сюди відбувати покарання, якщо це небезпечно?"

«Тому що ті спецтюрми ще не готові. Просто зачекайте, поки Маунтбеттен закінчить ці будівлі на острові Вайт. Тоді ти миттєво вийдеш звідси. Тим часом ви, небезпечні хлопці, розкидалися всюди, по кілька в кожній в’язниці, щоб вам було легко стежити за ними». Я озирнувся. «Невже так легко вибратися звідси? Тоді чому ти ще не пішов?»

Він подивився на мене недовірливо. «Ти думаєш, що я повністю покинутий Богом, друже? Я отримав три роки, а це означає, що я пробуду у в’язниці трохи більше двох років від початку до кінця — тобто, якщо я не втрачу самовладання і не дам цьому смердючому гудзону по голові. Ви навіть не уявляєте, як це — перейти через цю стіну й знати, що кожен поліцейський у всій Англії стежить за тобою. Не варто, друже, особливо з тими клятими собаками. Вони також використовують вертольоти та радіо. Армійські навчання не схожі».

Він поплескав мене по руці. «Можливо, для вас було б інакше. Вам нема чого втрачати. Але тобі не так легко перелізти через стіну, як мені, вони весь час не спускають очей з тебе. Вони взяли тебе, брате. І якщо Перебравшись через стіну, ти ніде не залишишся без організації!' Це звучало цікаво. «Організація! Що за організація?» — Тобі потрібна стороння допомога, — сказав Джонні. — Якщо вам не подобається ходити колами, як ті мішки на болотах біля Дартмура, їсти сиру ріпу, нашорошивши вуха, щоб чути гавкіт собак. Він здригнувся. «Ці гнилі пси. Ні, вам потрібна організація, яка допоможе вам швидко та акуратно. Як ти думаєш, як ті хлопці з «Великого пограбування поїзда», Вілсон і Біггс, або той шпигун Блейк втік?» «Гаразд, — сказав я, — я розумію. Як вони втекли?» Він потер носа. «Як я вже сказав – організація і допомога ззовні. Але ви повинні мати мужність, щоб це зробити; у вас, мабуть, багато клятих грошей». Він озирнувся навколо, щоб побачити, чи є хтось у межах чутності, і майже пошепки сказав: «Ви чули про Брейкерів?» «Брейкери ?» Я заперечливо похитав головою. 'Ніколи не чув про це.'

«Ну, насправді це просто чутки, і я можу помилятися, але кажуть, що є банда, яка спеціально цим займається — допомагає хлопцям із довгими термінами». Він засміявся. «Це можна назвати новим видом злочину. Але на це треба мати гроші». "Як мені з ними зв'язатися?"

«Ти з ними не зв’яжешся, — коротко сказав він, — вони з тобою зв’яжуться. Це дуже ексклюзивний букет, дуже вибагливий. Але кажуть, що вони гарантують результати - вам це зійде з рук або ваші гроші повернуться - за винятком витрат, звичайно. Вони не хвилюються за таких хлопців, як я, вони знають, що це того не варто, але з тобою все може бути інакше».

Я вагався: «Джонні, я не належу до цієї країни і не знаю, як тягнути за ниточки». Я був тут лише тиждень, коли мене забрали. Але якщо ви зможете розповісти, що у цій в’язниці є приятель, якому знадобиться допомога, я зможу значно просунутися. Але, звісно, не називай імена!»

— Думаєш, я відстала? запитав він. — Звичайно, без імен. Він розраховано подивився на мене. «Не можу тебе звинувачувати, друже.

Двадцять років ремонту, звичайно, послабили б для мене кілька гвинтів. Ваша помилка в тому, що ви не здали тих каменів як слід; ти присоромив поліцію, і їм це не подобається». Він важко зітхнув. «Як я вже сказав, наступного разу, коли я прийду на кунілінгус, це буде дуже довгий ривок. Раніше я міг розраховувати на п’ять, можливо, сім років, але це було до того, як ті бефгаї стали такими клятими гарячими. Я не знаю, що мені дадуть наступного разу — може, 10, 12 чи навіть 15 років. Я не думаю, що витримаю це 15 років. Ви стаєте невпевненими, якщо не можете розраховувати на розумне покарання».

Я сказав: «Ти міг би назвати цей день, коли ти вийдеш звідси».

'Що я можу зробити?' — сказав він пригнічено. «У мене немає ні голови, щоб обманювати вдів, ні голосу. Для цього вам довелося б мати гарячу картоплю в горлі. І я занадто старий, щоб навчитися кишеньковому злодію. І я не проти здирництва — я надто м’якосердий, щоб обдирати крамаря. Ні, я грабіжник — до цієї клятої водостічної труби, ось що я». «Ти міг би висловитися», — запропонував я. Він подивився на мене так, ніби не міг повірити своїм вухам. «Це для диваків. Ви побачите мене у начальника з 8 ранку до 5 вечора? Ви можете уявити, як я стою в кутку майстерні і брудню руки?» Він довго мовчав. «Не те щоб мені це подобається розрахувати що вони хапають мене, ти знаєш. Я не Снукі. Але це частина цього, і я все одно маю це враховувати». Він невидимо дивився вдалину, наче уявляючи подумки своє похмуре майбутнє. — А Брейкери мені нічого не зроблять, — тихо сказав він. «У мене немає грошей — ніколи не було». Наскільки я міг судити, між Снукі та Джонні Свіфтом не було великої різниці – їх спіткала та сама доля.


2

Минали місяці.

Я безперервним колом мив, мив і прибирав зал C, це було трохи схоже на прибирання Авгієвої стайні купкою виродків, які там жили. У мене була одна чи дві проблеми з цим, але не настільки серйозно, щоб отримати погану оцінку.

Forbes кілька разів намагався змусити мене поговорити про діаманти, але коли він зрозумів, що нічого не досягає, він здався. Мені здається, він списав мене як невиправного. Маскелл також приходив до мене кілька разів. Перший раз він запитав, чи хочу я оскаржити свій вирок. Я запитав: "Чи є в цьому сенс?"

"Є технічна деталь", - сказав він. «Ви можете пам’ятати, що суддя сказав Роллінзу, що він не бачить, як справа може погіршитися далі. Це був невдалий коментар, і його можна використати як підставу для оскарження неправомірного впливу на журі. З іншого боку, ваше ставлення до зниклих коштовностей — не зовсім позитивний фактор».

Я посміхнувся. — Містере Маскелл, якщо я нічого не знаю про ці діаманти, я не можу допомогти так, як від мене очікують, чи не так? Ми не оскаржували.

Другий раз, коли він прийшов, я зустрів його в кімнаті директора. «Ваш адвокат хоче, щоб ви підписали довіреність». — плавно перебив Маскелл. «Містер Ріарден має певні активи в Південній Африці, які зараз ліквідовано та переведено до Англії. Цілком зрозуміло, що він отримує радника, щоб подбати про інвестування цих коштів, оскільки він не в змозі зробити це сам». "Скільки це коштує?" — запитав директор.

"Трохи більше 400 фунтів", - сказав Маскелл. «Безпечне інвестування в облігації повинно повернути щонайменше 1000 фунтів стерлінгів за 20 років, і я сподіваюся, що містер Ріарден може сподіватися на це». Він витяг документ. «Я маю дозвіл міністерства».

— Дуже добре, — сказав директор. Я підписав довіреність. Хтось мав заплатити за радіо, яке мені дозволили — безкоштовно їх не роздають. Я дуже подякував Маскеллу.

Настав час, коли я міг викреслити зі свого календаря день номер 365 — до кінця залишилося лише 19 років. Я не чув від Джонні про так званих Брейкерів і почав зневірятися у своїх шансах. Мене все ще класифікували як небезпечну з усіма пов’язаними роздратуваннями. Однак я звик спати з увімкненим світлом і розкладати свій одяг поза камерою, перш ніж Смітон замкнув мене на ніч, що сталося автоматично й без роздумів. У нестандартний час мені доводилося міняти комірки, я записував це і думав, чи є якась система для виявлення. Але, наскільки я міг бачити, жодної системи не було встановлено ні з точки зору часу, ні камери. Я думаю, вони використовували випадковий вибір, витягуючи числа з капелюха або щось подібне. Конкурувати з таким методом неможливо.

Саме тоді я вперше зустрів Слейда. Це був його перший раз у в’язниці, але це одразу стало хітом. Він отримав 42 роки за шпигунство. Звичайно, я чув про нього, газети були повні судів над ним. Але оскільки найбільш сенсаційні частини були прикриті за закритими дверима, ніхто точно не знав, що він зробив. Усі звіти показали, що він був найбільшим уловом відтоді, як вони схопили Блейка.

Це був хворобливо-блідий чоловік, який виглядав так, наче колись був більшим, але тепер якось зменшився, так що його шкіра висіла навколо нього, як погано підігнаний костюм, трохи схожий на шкуру слона. Він ходив з двома палицями, пізніше я почув, що йому прострелили стегно, і він провів вісім місяців у лікарні, перш ніж зміг постати перед судом. Шпигун живе цікавим життям — часом надто цікавим. Під час слухання з'ясувалося, що він насправді росіянин, але якби ви з ним розмовляли, ви б так не подумали: його англійська була ідеальною, навіть трохи занадто ідеальною. Його 42-річний вирок мав би зробити його папою в’язниці, але це не так. Дивовижно, але навіть найзапекліший злочинець може проявити патріотизм, а Слейда здебільшого ігнорували.

Я не був англійцем, тому це мене не сильно турбувало. Він виявився дуже цікавим балакуном з широким культурним і загальним розвитком, і на моє прохання він одразу охоче допомагав мені з уроками російської. Він поблажливо подивився на мене, коли я поставив запитання. "Звичайно, я розмовляю російською", - сказав він. «Було б дуже дивно, якби це було не так, за цих обставин». На його устах заграла ледь помітна усмішка. Відтоді, як прийшов Слейд, моя російська покращилася не по годинах. Термін Джонні почав закінчуватися, і його помістили у відкриту палату. Це означало, що він отримав роботу за межами в'язниці; основна ідея полягала в тому, що він міг би повільно звикнути до ворожого зовнішнього світу — частина процесу випробування. Я не можу сказати, що це мало велике значення для Джона Свіфта.

Це означало, що я його дуже мало бачив. Іноді ми могли перекинутися парою слів на спортивному майданчику під час ефіру, але це все. Я вже шукав у залі С когось іншого, з ким би можна було поспілкуватися, когось, хто запропонував би хороші шанси зв’язатися з тією організацією для втеч — якщо вона існує. У будь-який момент мене можуть перевести без попередження до іншої в’язниці — можливо, до в’язниці для серйозних справ — і це мене б до біса влаштовувало.

Знадобилося щонайменше п’ятнадцять місяців, щоб щось сталося. Я стояв на спортивному майданчику й дихав цим чудовим, але забрудненим повітрям, коли побачив, що Джонні Свіфт показує мені, щоб поговорити зі мною. Я повільно підійшов до нього й зловив м’яч, який він кинув мені, здавалося б, випадково. Я відскочив кілька разів, а потім переніс йому м’яч. "Ви все ще хочете піти?" — запитав він і викинув м'яч на поле. Я відчув, як стискаються м’язи живота. — Вони зробили пропозицію?

«Вони звернулися до мене, — зізнався він, — якщо вам цікаво, можна щось домовитися».

«Я до біса зацікавлений. Я тут наситився». — П’ятнадцять місяців, — зневажливо сказав він, — це мізер. Але чи є у вас на це гроші? Це важливо». 'Скільки?' «П'ять тисяч смакерів — і це лише початок», — сказав Джонні. "Вони повинні бути там, перш ніж щось трапиться - перш ніж вони навіть подумають про те, щоб вивезти вас". «Ісус. Це дуже багато грошей».

«Вони сказали мені, що це за витрати, і не повертається. Фактична оплата буде набагато вищою». 'Скільки?'

'Я не знаю. Це все, що вони сказали. Вони хочуть знати, як швидко ви зможете зібрати ці 5000 фунтів». «Так, — сказав я, — у мене є гроші десь у Південній Африці в безпечному місці, про яке ніхто не знає». Я дивився на спортивне поле. Хадсон був з іншого боку, повільно рухаючись до нас. «Мені потрібна форма чека від Standard Bank of South Africa, відділення Hospital Hill в Йоганнесбурзі. Зрозумів?

Він повільно повторив це, а потім кивнув. 'Я отримав його.' «Я підписую, і вони можуть перевести чек у готівку. Вони повинні перевести чек у готівку в Південній Африці. Це повинно бути здійсненно». — Для цього потрібен час, друже, — сказав Джонні.

Я безрадісно засміявся. «Мені 19 років. Але скажи їм поспішати. Мене можуть перевести, і ця ідея нервує».

«Обережно, ось іде Хадсон», — сказав Джонні. «Вони зв’яжуться з вами».

Він побіг вперед, зловив м'яч, і ми обидва почали брати участь у грі.


Бланк чека прийшов через десять днів. Його приніс щойно прибулий в’язень, і він був непомітно доставлений мені. «Вони сказали мені дати вам це. Віддайте його Шервіну, коли закінчите».

Я знав Шервіна; його б скоро звільнили. Я швидко сказав: "Почекай, було ще?"

— Я нічого не знаю, — прошепотів він і поштовхнув геть. Того вечора я поклав підручники на стіл і почав працювати як завжди. Мені було важко з російською; Я був дуже задоволений собою — моя вимова надзвичайно покращилася після приходу Слейда, хоча для репетитора заочного курсу це мало що змінило. Я займався цим близько півгодини, а потім викопав бланк чека й розгладив його.

Давно я не бачив знайомого видовища такої форми, я майже відчував запах пилу, що віє через Йоганнесбург із шахт. Була введена сума - R10000 - десять тисяч рандів. Я думав, що ця банда робить це надто барвистим; після девальвації вартість фунта проти ранда погіршилася, і цей чек коштував 5650 фунтів. Місце бенефіціара було порожнім — я ще не мав знати, хто це був, і коли я дізнався, було б надто пізно щось з цим робити. Я заповнив дату й підписався — принаймні ім’я не було Дж. А. Ріарден — а потім підсунув чек між сторінками свого підручника з російської граматики; Я думав, чи я мудрий, чи найбільший дурень усіх часів. Це може бути спроба обдурити мене - можливо, від Джонні Свіфта - і якщо це правда, я втратив понад 5000 фунтів стерлінгів дарма. Але мені довелося повірити в жадібність, якщо вони зрозуміють, що там є щось більше, хтось прийде попросити ще. Але тоді повинні були бути результати, перш ніж я заплатив. Наступного ранку я віддав чек Шервіну, який спритно сховав його, і я міг сказати, що йому не буде проблем з отриманням чека непомітним. Шервін був шахраєм, і ніхто в залі C навіть не думав грати з ним у карти; він міг поставити колоду карт і дати їм лапи. Сховати той чек для нього не складе труднощів. А тепер ми просто чекаємо і думаємо про те, на які витрати тій банді знадобилося понад 5000 фунтів стерлінгів. Минали тижні, а нічого не відбувалося. Я підрахував час, який знадобиться, щоб перевести чек у готівку та відправити його назад до Англії. Я прикинув це приблизно через тиждень. Коли минуло п'ять довгих тижнів, я занепокоївся. Раптом все сталося.

Це було під час відпочинку. Смітон щойно вилаяв мене за дрібну провину; Крім того, я не прибирав так добре, як вони раніше — ознака того, що я почав розслаблятися. Косгроув підійшов до мене з шахівницею під пахвою. Він дочекався, поки я закінчу розмову зі Смітоном, і сказав: «Будь бадьоріше, Ріардене, ти хочеш грати в шахи?» Я знав Косгроува, він був натхненником банди, яка займалася масштабними пограбуваннями вантажівок і складів — переважно сигарет і віскі. На нього хтось доніс, його заарештували і дали 10 років. Йому йшов шостий рік, і, якби пощастило, через два роки він опинився б на вулиці. Він також був чемпіоном із шахів у залі C, розумний і хитрий. Я неуважно сказав: «Не сьогодні, Коссі».

Він глянув убік, де Смітон стояв за два кроки від нього. — Не хочеш вискочити? "Вистрибнути?" — різко спитав я.

«Великий турнір». Він підніс коробку з шаховими фігурами. «Я впевнений, що зможу дати вам кілька корисних порад».

Ми знайшли столик з іншого боку залу. Коли ми складали елементи, я сказав: «Добре, що це означає, Коссі?»

Він поставив пішака. «Я твій посередник. Ти тільки зі мною розмовляєш. Зрозумів? Я коротко кивнув, і він продовжив: «Давай спочатку поговоримо про гроші».

«Тоді ви можете негайно пакувати речі, — сказав я, — ваша група вже забрала від мене понад 5000 закусок, і я ще не бачу перших результатів».

— Ви мене бачите, чи не так? Він озирнувся. "Шахи - твоя черга". Я грав d7-d6, і він тихо засміявся. «Ти граєш обережно, Ріарден, це захист голландців». «Припини з тонкощами, Коссі. Скажи те, що маєш сказати». — Я не звинувачую вас за обережність, — сказав він. «Все, що я можу вам сказати, це буде коштувати вам біса багато». «Поки я не вийду звідси, — сказав я, — я не такий дурень».

«Я не можу вас звинувачувати, — сказала Коссі, — це стрибок у темряві. Але справа в тому, що треба говорити про гроші, інакше справа не пройде. Нам обом потрібно знати, що ми відчуваємо одне до одного». 'Гаразд. Скільки?'

Він перевів свого царського коня. «Ми трохи схожі на податки — ми теж прогресивні. Ви вкрали £173 000. Ми хочемо половину — це £86 500».

«Не будь дурним, — сказав я, — ця сума зовсім неправильна, і ти це знаєш». «Як?»

«У цій посилці було б 120 000 фунтів. Я думаю, що власники щось до цього додали». Він кивнув. «Яка може. Будь-що інше?'

'Так. Як ви думаєте, ми можемо продати за повну вартість? Я не можу назвати публічний продаж — ти маєш це знати краще за всіх».

— Чес, — спокійно сказав він, — охоронець стежить за нами. Якщо ви достатньо розумні, а це так, ви можете продати необроблені камені за повну вартість. Це був не такий вже й поганий трюк. Ти б добре втік, якби вони тебе не зрадили».

«Це були не неотесані камені, — сказав я, — їх обрізали в Амстердамі й відправили на встановлення». Діаманти з такою вартістю проходять рентген і також реєструються. Тож їх потрібно розділити, а це означає до біса сильне падіння вартості. І ще одне - я був не один. У мене був хлопець, і ми йшли п’ятдесят на п’ятдесят. Він спланував це, а я виконав».

«Хлопці вражені цим, — сказала Коссі, — вони не зовсім розуміють це. Ваш друг продав вас? Якщо так, то у вас немає 50 центів, чи не так? А це означає, що ти нам ні до чого». «Це був не мій партнер», — сказав я, сподіваючись, що це прозвучало переконливо.

«Кажуть, що це був ваш чоловік».

Напевно цю історію не розповсюджує метушливий чоловік на ім’я Форбс чи Браншіл? У них є свої причини, ти знаєш».

Можливо, — задумливо сказав він. "Хто твій приятель?" «О ні, — твердо сказав я, — я нічого не казав копам і не скажу нічого вам. Лише це повинно бути для вас доказом того, що він мене не продавав. Ми з другом працюємо мовчки; ми займаємося своїми справами, і ніхто не повинен робити це за нас».

«Добре, залишимо це наразі, — сказала Коссі, — я передам це. Але це повертає мене до здобичі — яка тоді була ваша частка Ну? '

«Ми думали про 40 000 фунтів стерлінгів», — спокійно сказав я. «І вони зберігаються в безпечному місці. Ви отримуєте гроші від мене, а не від мого приятеля».

Легка усмішка. «На рахунку в швейцарському банку під номером?»

'Так. Це безпечно».

«Це ще половина», — сказав він. «Двадцять років приблизно за 1000 фунтів стерлінгів на рік — дешево за таку ціну. Ми перевеземо вас через стіну і доставимо назовні Великобританія. Якщо ви хочете повернутися, це ваша справа. Але дозволь мені сказати тобі одну річ — тобі краще не намагатися нас обдурити; для вас краще, якщо у вас є гроші. Якщо ні, вони більше ніколи про вас не почують. Гадаю, я зрозумів». «Дуже ясно, — сказав я, — ти витягнеш мене звідси й отримаєш гроші. Сподіваюся, я зможу досягнути цього набагато далі». «Я передам це хлопцям, — сказав він, — вони вирішать, чи брати вас у клієнти».

Я сказав: «Косі, якщо ця твоя банда така хороша, як ти кажеш, що, в ім’я Ісуса, ти все ще тут робиш?» Це мене дивує». «Я лише посередник», — сказав він. «Вони найняли мене тут. Крім того, ще лише два роки до того, як я вийду на свободу. Тоді навіщо мені робити проблеми? Незабаром на мене чекає хороша річ, і я не збираюся її викидати». Він підняв очі. «Це буде трохи ризиковано, коли ти повернешся до Англії».

«У мене з цим немає проблем, — сказав я, — я тут на волі лише тиждень — я нічого не знаю про країну і не маю бажання щось про неї знати». Коссі трохи поворухнулася. 'Шахи. І інше. Останнім часом ти досить часто тусувався зі Слейдом, чи не так? Ви двоє весь час балакаєте». «Він допомагає мені з моєю російською», — сказав я, пересуваючи свого короля.

— Це треба припинити, — категорично сказала Коссі. «Ігноруй Слейда, інакше веселощі не триватимуть, скільки б грошей ти не залишив на столі».

Я дивився вгору, дивно. "Що, в ім'я Ісуса..."

«Ну, ти повинен», — сказав він рівним голосом і зрушив єпископа.

«Шахи».

«Не кажіть мені, що ваші друзі страждають на патріотизм», — сказав я і засміявся. «Що за цим?»

Коссі подивилася на мене з болем. «Ви не повинні задавати стільки питань. Просто робіть, як вам сказано». Проходячи повз, він звернувся до Смітона. «Тепер моє сабо ламається!» він сказав: «Ріарден мало не побив мене». Це була велика брехня. «У нього хороші шанси на турнірі».

Смітон безвиразно подивився на нього й пішов далі.


3

Гра мала початися. Я відчув, як у мені зростає напруга, і цього разу це було почуття надії, а не розпачу. Я навіть почала трохи співати, миючи столи в залі С, і перестала робити помилки. Смітон дивився на мене зі схваленням в очах чи щось подібне. Треба було стерегтися, щоб не стати зразковим в’язнем. Я виконував накази Косгроува й нехтував Слейдом, який час від часу дивився на мене з докором. Я не розуміла, чому Коссі цього хотіла, але, здавалося, це був не той час, щоб глибоко про це задуматися. У всякому разі, мені було шкода Слейда; І все одно у нього не було багато друзів у в'язниці. Я мовчки стежив за Косгроувом, бачив, з ким він розмовляє і хто його друзі. Наскільки я міг судити, він поводився так само комфортно, як зазвичай, і не було жодних змін у його нормальній моделі поведінки, але оскільки я не вивчав його так уважно раніше, було б важко помітити якусь різницю.

Через кілька тижнів я пішов до нього під час відпочинку. — Гра в шахи, Коссі?

Він дивився повз мене. «Відійди, дурна сволота. Я не можу мати з тобою нічого спільного».

"Ви мати це вже пов’язано зі мною, — кинула я на нього. «Смітон щойно запитав, чи я все ще беру участь у шаховому турнірі. Він хотів знати, чи я припинив свій курс. Він хотів знати, чому я більше не займаюся російською зі Слейдом».

Косгроув кліпав очима. — Гаразд, — сказав він, — сядемо там.

Розставляємо фігури. 'Якісь новини?'

«Якщо будуть якісь новини, я вам розкажу». Він був у поганому настрої.

«Дивись, Коссі; Я хвилююся, — сказав я. «Я чув, що в’язниця суворого режиму на Вайті готова. Боюся, мене переведуть. Це може статися будь-якої миті». Він озирнувся. «Такі речі мають йти своїм чередом

— Це все дуже складно. Як ви думаєте, за що ще заплатили 5000 фунтів? Для стрибка через стіну? Треба організувати цілу лінію втечі». Він трохи поворухнувся. «Я мало знаю про цю сторону, але розумію, що вони щоразу роблять це по-різному. Немає встановленого методу, Ріарден. Ти маєш це знати!

Я витріщився на нього. «Я бачу, хтось перевірив мене». Він холодно подивився на мене. 'Що ти думаєш? Частина цих 5000 фунтів стерлінгів була призначена для того, щоб вас розшукати. У хлопців відкриті очі на безпеку. У вас, до речі, цікаве минуле. Я не розумію, як ти помилився цього разу». «Це могло статися з кожним із нас, — сказав я, — вони мене продали

- Так само, як ти, Коссі.

«Але я знаю, хто мене дістав, — люто сказав він, — і цей виродок шкодуватиме про це до дня своєї смерті, коли я вийду звідси». — Краще зробити це до того, як вас звільнять, — порадив я. — Тоді у вас є незаперечне алібі — ви перебуваєте під вартою; і минуло достатньо часу, щоб копи не думали про вас відразу».

Він неохоче посміхнувся. — У вас є цікаві ідеї, Ріардене. — А чому ви думаєте, що я не знаю, хто мене продав? Я запитав. «Складність у тому, що у мене немає сторонніх контактів для організації ДТП». «Я можу організувати це для вас», — запропонував він. 'Забудь це. Я скоро вийду, якщо ти вдвічі такий хороший, як кажеш. Отже, вони вистежили мене в Південній Африці, так? Сподіваюся, вони були задоволені». 'Ви закінчили навчання. У вас є хороші друзі». Повз пройшов Смітон. Коссі сказала: «Не той рух, дурню». Тоді вам поставлено мат за три ходи». Він подивився на Смітона. «Він не такий хороший, як я думав. Він не робить м'яч на турнірі». Смітон зумів висміятися на нього, не поворухнувши ані м’язом обличчя.


4

Коссі мала рацію — я нічого не зробив на турнірі — але не через мої погані шахи. Через два дні він прийшов до тями мене до. «Все готово». — Я вчора поміняв клітини, — сказав я.

'Не важливо. Виходите на спортмайданчик вдень – субота. Рівно о 3 годині – запам’ятайте».

У мене погане відчуття в животі. «Як мені це зробити?» — Ви коли-небудь бачили, як запалюють різдвяні вогні на тих великих ялинках на Ріджент-стріт? — запитала Коссі. Він нетерпляче клацнув пальцями. 'Звичайно, ні. У всякому разі, є ті вагони, ви знаєте, для повітряних ліній трамваю, платформа на рухливому кронштейні – щоб підвести тих електриків».

«Я розумію, що ви маєте на увазі, — сказав я, — вони використовують їх у Йоганнесбурзі в аеропорту для тих великих винищувачів. Там їх називають вишневими».

'О так?' — зацікавлено сказав він. «Я можу це уявити. У будь-якому випадку одна з цих речей вийде через стіну в суботу. Я тобі покажу, де стати. Як тільки ця штука перелізе через стіну, швидко стрибайте. На платформі є хлопець, який допоможе тобі, і ти миттєво опинишся на вулиці. Тепер це стильно на стіні

йти.'

Він обернувся, щоб оглянути зал С, а потім швидко рушив далі. «Одночасно здійметься неймовірний шум, але ви не звернете на нього уваги. Просто подумайте про цю велику платформу». "Чудово", - сказав я.

«О так, я повинен сказати тобі ще дещо - якщо ти зможеш це зробити і немає 20 000 фунтів стерлінгів, тобі допоможе Бог, тому що ніхто інший цього не зробить. Ви не пошкодуєте про це - і я не кажу це неправильно. Ви не маєте на це часу. Мені сказали сказати це, особливо якщо ви захочете передумати». «Вони отримують свої гроші, — коротко сказав я.

«Добре, побачимося в суботу». Він відвернувся, трохи почекав, потім обернувся. «О, я мало не забув, — недбало сказав він, — ще хтось їде, і ти маєш йому допомогти». 'ВООЗ?'

Косгроув виглядав поблажливо. — Слейд!


OceanofPDF.com

IV


1

Я недовірливо дивився на Косгроува. "Ти здурів?" 'Що ви маєте на увазі?' запитав він. «Ви не вірите в свободу для інших?»

'Що я маю на увазі!' Мій голос став голоснішим. «Цей чоловік ходить з палички, Коссі. Він кульгавий, до біса». — Не так сильно, — попередив він.

Я люто прошепотів: «Як, в ім’я Ісуса, Слейд повинен вирватися. Він майже не просувається».

— Ти можеш йому допомогти, чи не так? — спокійно сказав Косгроув. «Не через мертву смерть».

— Дозволь тобі дещо сказати, Ріардене. Ці палички трохи фальшиві — він трохи займався акторською діяльністю, відколи вийшов із лікарні. Він може досить добре ходити. Ви не почуєте, як я скажу, що він подолає сотню метрів за 10 секунд, але він досить швидко прогресує, щоб ми хотіли».

— Він просто зробить це сам, — рішуче сказав я. «Ісусе, якщо він завадить моїй втечі, і вони спіймають мене, я сидітиму в одиночній камері шість місяців, а потім вони обов’язково відправлять мене до нової в’язниці на Вайті або до E Wing у Даремі. І ось я прийшов ніколи більше».

— Те саме стосується Слейда, — заспокійливо сказав Косгроув. — І не забувайте, що йому більше сорока років. Його голос став різким і хриплим. — А тепер тобі варто мене уважно вислухати, Ріардене. Слейд набагато важливіший для нас, ніж ти. Ви б мені не повірили, якби я вам сказав, скільки грошей ми в нього вклали. Отже, ти, біса, добре робиш саме те, що ми тобі кажемо. А щодо Дарема, вас би перевели туди принаймні в неділю.

— Ой, мамо, — сказав я, — ти грубо граєш.

«Що це зараз? Іноді тому, що Слейд шпигун? Страждаєте від раптового припливу патріотизму?»

«Небо, ні! Навіть якби він був тут за викрадення королеви, прем’єр-міністра та всього клятого кабінету. Просто він такий проклятий блок для моєї ноги». Косгроув продовжив свій примирливий тон. «Ну, можливо, ми зможемо компенсувати тобі це. Ми домовилися, що витягнемо вас за 20 000 ударів. Так?' Я кивнув, насторожено. 'Так.'

«Припустімо, ми знімемо половину, а живий Слейд отримає взамін 10 000 фунтів. Як би ви цього хотіли?»

«Можливо, у цьому щось є», — визнав я.

«Враховуючи, що ви застрягли зі Слейдом, це зовсім не дивно», — сказав Косгроув.

— Ви вповноважені робити таку пропозицію? Я запитав підозріло -

— Звичайно, — сказав він, ледь помітно посміхаючись. «Звичайно, є інший бік медалі. Якщо ви подолаєте стіну без Slade, ви закінчили. Нагадування, що Слейд важливіший за вас». Я сказав: "Він повинен перейти через стіну?" «Так, це все. Коли ви переберетеся на той бік, про решту подбають мої товариші». Він підняв плечі. «Зрозуміло, що Слейд не може зробити це сам, і тому ми робимо це таким чином. Скажу з вами чесно: він не вміє добре ходити. Ви також не могли б цього зробити, якби у вас був штифт з нержавіючої сталі, який пройшов через обидві ваші стегнові кістки». — Він може лазити?

«Його руки досить сильні, але вам, можливо, доведеться надерти йому дупу, коли ця платформа переступить стіну». «Добре, — сказав я, — тоді я піду з ним побалакаю». «Ні, — сказав Косгроув, — не наближайся до нього. Це частина угоди. Вони вже говорили з ним, і він знає, що робити. Я розповідаю ви що ти маєш зробити». Пронизливо пролунав дзвінок, сповіщаючи про закінчення години відпочинку. Він підняв руку. «Зустрінемось на спортивному майданчику в суботу».


Минуло багато часу, перш ніж настала субота. Мене вилив холодний піт, коли мене знову змусили поміняти камери — дві передачі за три дні — і я подумав, чи хтось дізнався про втечу. Знадобилася вся сила волі, щоб увечері нормально продовжити навчання. Російська мова постраждала, і я почав вивчати англійську літературу, але Поминки Фіннігана зважаючи на обставини, навряд чи міг мене заспокоїти. Я стежив за Слейдом, похмуро розглядаючи очевидну слабкість його ніг. Перетягнути його через стіну було б зовсім нелегко, навіть за допомогою збирача вишні. У якийсь момент він помітив, що я дивлюся на нього, і його очі пробігли повз мене, не кліпаючи. Я не помітив, щоб Косгроув розмовляв з ним, і вирішив, що він мав якийсь інший контакт. Здавалося, що вся в'язниця кишить найманцями Зломів.

Протягом дня я мила столи і підмітала зал - щоб не було до чого причепитися. Також того суботнього ранку. Я хотів уникнути навіть найменших ознак того, що відбувається щось незвичайне. Я не був дуже голодним під час обіду і залишив більшу частину. За столиком у коридорі я побачив, як Слейд чистить свою жерстяну тарілку шматком хліба.

О пів на четверту нас вивели на вулицю для відпочинку та вільних спортивних вправ. Деякі хлопці били м’яч, але більшість насолоджувалися сонцем і блакитним небом, гуляючи туди-сюди. Я обережно рушив до Косгроува, і ми разом пройшли вздовж територією. Він сказав: «Я скажу тобі, де ця штука переходить через стіну, а потім ми просто продовжимо йти, розумієш?» Потім йдемо до місця, де потрібно чекати. Ти залишайся там і не дивись одним оком на стіну, а іншим на мене, але не стій і дивись так, ніби щось ось-ось станеться». 'Я не божевільний.'

Він прогарчав: «Я цього зараз не знаю. Ну ось воно. Бачите цей знак крейдою?

— Розумію, — сказав я і мало не розсміявся. Це були незграбні фалічні каракулі, які можна зустріти майже лише в пісуарах нетрів.

Коссі не засміялася. «Він переживає це. Тепер ми йдемо на іншу сторону поля». Ми разом ходили й оберталися, як ті вчителі, яким у юності доводилося наглядати за майданчиком. «Можливо, тобі доведеться стрибнути, але є хтось, хто тобі допоможе». «Стрибай, — сказав я, — а як щодо Слейда?» «Ти спочатку дай йому крок. З платформи звисають мотузки. Якщо він зрозуміє, що все зроблено, у нього сильні руки».

Я чітко бачив, як Слейд насолоджувався грою у футбол. — Тоді він повинен залишити свої палиці.

— Це очевидно, — нетерпляче сказав Косгроув. Ми повернулися на інший бік спортивного майданчика навпроти крейдового знаку. Слейд притулився до стіни біля позначки крейдою. Як тільки все почнеться, йому не доведеться пройти більше ніж кілька ярдів. Косгроув сказав: «Залишайся тут і спокійно чекай». Він подивився на щось у своїй руці, що виявилося дуже крихітним жіночим годинником. — Майже двадцять хвилин. Годинник зник. «Як ти це отримав?» Я запитав.

«Це не має значення, — сказав він, криво посміхаючись, — і я закінчу з цим за двадцять п’ять хвилин». Якщо цю роботу вдасться зробити, ці охоронці перевернуть всю банду з ніг на голову з тією ж швидкістю, ніби хтось розпалив їм під задом багаття. Але вони не знайдуть цього годинника».

Я притулилася до стіни й поглянула на слабку позначку крейдою з іншого боку спортивного поля. Я міг чути рух транспорту за стінами, це була субота вдень і не така завантажена, на дорозі було мало комерційного руху.

Косгроув сказав: «Я йду зараз, ось що ви повинні зробити: о другій хвилині на третю в тому кутку почалася бійка. З великим шумом. Як щось чуєш, то йдеш - через поле до того знаку. Не робіть з цього показуху і, ради Бога, не біжіть. Слейд буде готовий, щойно він побачить, що ви починаєте ходити».

«Я б краще сам з ним поговорив», — прогарчав я.

«Надто небезпечно», — сказав Косгроув. «До речі, не дивуйтеся тому, що ще станеться навколо вас, що б це не було. Просто подумайте про те, чого від вас очікують, і виберіть цю лінію крейдою. Коли ви дійдете туди, платформа переступить стіну. Ви піднімаєте Слейда на плечі, а потім стрибаєте самі. Це не повинно бути важко». — Не хвилюйся, Коссі.

«Гаразд, — сказав він, — бажаю успіху, Ріардене». Кисла усмішка. «За таких обставин мені краще не подавати вам руку. Зараз я йду, поки все не закінчиться, я буду стояти і говорити з Педді Колкухоуном». Знову з'явився годинник. — Рівно п’ятнадцять хвилин. «Хвилинку, — сказав я, — а що з тим замкнутим телевізором по той бік стіни?»

— Про це подбали, — терпляче сказав він. — Удачі, Ріарден. Він пішов через поле, залишивши мене біля стіни самого. Мої руки були спітнілі, і коли я подивився на колючий дріт на стіні, у мене раптом пересохло в роті. Боже, допоможи мені, якщо я застряг у цьому. Я витер руки об штанини й присів. Слейд стояв біля позначки крейдою, він теж був сам. Усіх, мабуть, попереджали триматися подалі від нас; мабуть, не знали чому, але послухалися б, особливо якби попередження зробив хтось із бійців. Аварію можна влаштувати навіть у в'язниці, зламану руку чи того гірше отримати надзвичайно легко. Косгроув розмовляв із Педді, і вони, очевидно, дуже веселилися. Я сподівався, що це не про мене. Я добросовісно прийняв багато чого, але якби Коссі жартував наді мною — якби він жартував, — я б вирвав йому очі й використав їх як затички для вух. В'язниця була б недостатньою для нас обох. Але коли я подивився на Слейда, я глибоко в собі відчув, що це справжнє. На полі було четверо охоронців, які ходили туди-сюди з рішучими, безвиразними обличчями. Я знав, що за вікнами високо позаду мене спостерігали ще двоє охоронців. До біса, як тільки вони побачили той механічний настінний штурмовик, який виїжджав на вулицю, їм довелося бити на сполох, чи не так? Вони не могли бути такими дурними, чи не так?

Минали хвилини. Я втратив відчуття часу. Минуло вже п'ятнадцять хвилин — чи тільки п'ять? Я знову відчув піт на руках і знову витер їх. Якби мені довелося стрибнути до цієї мотузки, я б не міг дозволити собі намочити руки.

Я озирнувся на Косгроув. Він стояв, схиливши голову набік, слухаючи, що говорив Педді, і я побачив, як він швидко глянув на мене, а потім розреготався й поплескав Педді по плечу.

Я не бачив, щоб він дав знак, але раптом з іншого боку території пролунали гучні голоси; можливо, сигналом був удар по плечу Педді. Я підвівся на ноги й почав повільно йти, ніби загіпнотизований цим далеким написом на стіні. Слейд відштовхнувся від стіни й вийшов уперед, спотикаючись і спираючись на палиці. Навколо себе я бачив чоловіків, які дивилися в бік хвилювання, яке стало ще гучнішим. Деякі в’язні побігли в цьому напрямку, а охоронці почали збиватися навколо бійки. Я глянув праворуч і побачив Хадсона, головного тюремника, який, здавалося, з’явився нізвідки, пробираючись через поле. Він не біг, а швидко йшов по маршруту, який перетинався з моїм.

За мною сталося щось дивне. Пролунав різкий удар, з-під землі ніби вирвалася хмара густого білого диму. Я продовжував йти, але Хадсон обернувся й подивився. На полі пролунали нові вибухи, дим ставав густішим і густішим. Хтось дуже розщедрився на стовпи диму, перекинуті через стіну.

Хадсон уже був позаду мене, і я почув його надривний рев: «Тікайте! Втеча! Тривога, тривога. Він люто свиснув, але я продовжував йти туди, де чекав Слейд. Його обличчя було позначене зморшками від напруги, і коли я підійшов, він наполегливо запитав: «Де, в біса, ця клята машина?» Я подивився вгору й побачив, як крізь смуги диму він пролітає над стіною, загрозливий, як голова й шия якогось доісторичного монстра, з рота якого звисає слизька трава. Коли ця істота кивнула вниз, я побачив щось схоже на чотири мотузки з вузлами, що розгойдувалися з платформи. Нагорі стояв чоловік, який, я не міг повірити своїм очам, говорив у телефонну трубку. Я нагнувся. — Давай, Слейде, нагору!

Він упустив палиці, коли я підняв його і схопив мотузки, які були в його досяжності. Він був не зовсім легким і легким для підйому. Йому вдалося схопити мотузку, і я був щасливий, коли відчув, що його вага зменшилася. Чоловік на платформі подивився на нас і, побачивши, що Слейд добре тримається, швидко заговорив у телефонну трубку, і платформа почала підніматися. Єдина складність полягала в тому, що я все ще лежав на землі. З відчайдушним стрибком я міг. ледве вхопившись за останній вузол мотузки, по якій ліз Слейд. Він піднімався плавно, але його ноги хиталися, і він вдарив мене в щелепу носком черевика. Я відчув запаморочення і ледве не відпустив; Лише в останню мить мені вдалося знову схопитися.

Потім я відчув, як хтось схопив мене за щиколотку; Я подивився вниз і побачив, що це був Хадсон, його обличчя було скривлене від напруги. У чоловіка була хватка, як кліщами, тому я підтягнув другу ногу і вдарив його ногою в обличчя. Я вже почав вчитися у Слейда. Він відпустив і повалився на землю, яка тепер була досить далеко. Я підтягувався зі скрипучими м’язами рук і плечей, поки мені не вдалося вхопитися за край платформи.

Слейд виснажений лежав на сталевій підлозі, важко дихаючи від напруги, а чоловік із телефоном нахилився. «Почекай, — сказав він, — усе буде добре». Він знову заговорив у слухавку.

Я подивився вниз і побачив, що колючий дріт, здавалося, звивався піді мною, коли велика, шарнірна рука шмагала мене по стіні. Потім платформа почала опускатися, і чоловік знову нахилився вперед, звертаючись тепер до нас обох. — Роби те саме, що й я, — спокійно сказав він.

Ми перенесли вулицю на запаморочливій швидкості, а потім раптом зупинилися. Невелика відкрита вантажівка з'явилася нізвідки і в'їхала під платформу. Чоловік перекинувся через поруччя платформи й легко приземлився в боксі вантажівки, я пішов за ним; вдячний, що я міг відпустити мотузку. Слейд прийшов останнім і впав на мене, я проклинав його, поки раптовий ривок прискорення не скинув його з мене. Маленька вантажівка від’їхала й, скрипнувши шинами, повернула за перший поворот.

Я озирнувся на вулицю й побачив, як збирач вишні повільно й безтурботно їде в поле мого зору, велика рука падає вперед і повністю блокує вулицю. Кілька хлопців вискочили з таксі й помчали геть, потім ми повернули за інший кут, і я не бачив, що сталося далі. Слейд сперся на борт вантажівки, голова кивнула набік. Його обличчя виглядало сірим, і він здавався повністю виснаженим. Мені спало на думку, що він щойно вийшов із лікарні. Чоловік, який сидів з нами, вдарив мене ліктем у груди. — Зверніть увагу, — різко сказав він, — ви сідаєте в маленький чорний фургон. Бути готовим.'

Вантажівка рухалася швидко, але цієї суботи було мало руху, щоб нам завадити. Раптом ми звернули вбік і зупинилися позаду маленького чорного фургона, припаркованого вздовж тротуару з відкритими задніми дверима. «Це він. Швидко ввійдіть.

Я зіскочив з вантажівки і пірнув у фургон, почув, як за мною грюкнули двері. Я підвів голову й глянув крізь лобове скло між двома широкоплечими чоловіками, які сиділи на передньому сидінні, і побачив, що вантажівка, яку я щойно залишив, уже їде разом із Слейдом, який все ще сидів позаду. Машина повернула вправо і на великій швидкості поїхала. Фургон від’їхав спокійніше, цілком у межах дозволеної швидкості та повернув ліворуч. Я зовсім задихався. Мої легені боліли, а серце калатало, наче мало вибухнути в грудях. Я лежав, важко дихаючи, доки мені не стало легше, а потім підійшов і штовхнув вказівним пальцем чоловіка, який стояв поруч із водієм, у плече. "Чому нас розлучили?"

Він не відповів, і я спробував ще раз. 'Куди ми йдемо?' «Заткнись і тримайся подалі від очей», — сказав він, не обертаючись. — Ця позначка досить скоро.

Я максимально зручно вмостився на голій металевій підлозі фургона. Час від часу я кидав погляд у заднє скло, і з побаченого зрозумів, що ми йдемо складним маршрутом, акуратно зупиняючись на світлофорі, щоб не привертати уваги.

Фургон повернув на бічну вулицю та виїхав на під’їзну дорогу. Я підперся на один лікоть і уважно подивився крізь лобове скло. Перед нами стояли відчинені двоє великих дерев’яних дверей. Усередині будівлі знаходився великий фургон з опущеними дверима. Без вагань і на найнижчій передачі водій наштовхнувся на вантажну рампу, і ми в’їхали прямо у фургон. Позаду я почув, як відкрився люк. Коли задні двері фургона відчинилися, ми були в повній темряві. — Тепер можеш вийти. Це був жіночий голос.

Я вийшов і наштовхнувся на неї; Я намагався втримати рівновагу, хапаючи її за м’яку руку. «Заради Бога, увімкніть світло», — сказала вона.

Лампа, що звисала зі стелі, увімкнулася, і я озирнувся. Ми стояли в маленькій кімнаті, якраз достатній для фургона з трохи вільного місця. Жінка була висока, білява, одягнена в білий халат, виглядала як помічник лікаря. Один із чоловіків штовхнув мене вбік і нахилився; Я бачив, як він прикріпив ланцюг до заднього бампера фургона.

Я почув важкий звук дизельного двигуна, і все купе здригнулося. Чоловік підвівся і посміхнувся мені. Він поплескав фургон по борту і сказав: «Було б не дуже весело, якби він покотився до нас, чи не так?»

Ще один поштовх, і скрипнула коробка передач. Під'їхав великий фургон і відвіз мене - куди?

Блондинка посміхнулася мені. — У нас обмаль часу, — практично сказала вона, — роздягайся. Мабуть, я витріщився на неї, бо вона різко сказала: «Роздягайся, чувак! Не будьте гидливими. Ти не перший хлопець, чиї яйця я бачив».

Я зняв свій сірий фланелевий піджак — форму кріпака — і дивився, як вона розпаковує валізу. Вона дістала білизну, шкарпетки, сорочку, костюм і пару туфель. «Можна вдягнути це, — сказала вона, — але поки не вдягай сорочку». Я зняв свій тюремний одяг і одягнув ту чудово м’яку білизну. Я насилу втримав рівновагу й одягнув шкарпетки, незважаючи на хитання рухомого фургона. Один із чоловіків запитав: «Як це знову бути вільним, друже?»

'Я не знаю. Я ще не впевнений, чи я вільний». «Ти вільна, — запевнив він мене, — можеш на це розраховувати». Я одягнув штани, а потім черевики. Все підійшло ідеально. «Звідки ти дізнався мій розмір?» Я запитав.

'Ми знаємо все з вас, — сказав чоловік, — за винятком, можливо, однієї речі. «А це?»

Він чиркнув сірником і запалив сигарету, а потім випустив смугу диму мені в обличчя. «Там, де у вас є ваші гроші. Але ви все одно розкажете нам, чи не так?

Я застібнув штани. «Коли прийде час», — сказав я. — Іди сюди, — сказала білявка. Вона поставила табуретку перед раковиною. 'Сідай. Я збираюся помити тобі волосся». Я щойно сів, і вона вимила моє волосся шампунем, одночасно міцно масажуючи мою шкіру голови пальцями. Вона змила його, знову вимила шампунем і знову змила. Тоді вона схопила мене за підборіддя й відкинула мою голову назад. 'Нічого страшного. А тепер брови». Вона почала з моїх брів, а коли закінчила, дала мені дзеркало. «Як ти думаєш про себе?» Я подивилася на своє відображення в дзеркалі. Моє чорне волосся зникло, і я став темно-русявим. Я був вражений різницею, навіть Макінтош не впізнав би мене. Я відчув її пальці на своїй щоці. «Тобі доведеться голитися двічі на день. Близько п'ятої години ця темна тінь видасть вас. Краще зараз поголитися — усе, що треба, знайдеш у валізі». Я відкрив ящик для туалетних приналежностей і побачив, що в ньому все, що чоловік візьме з собою в подорож. Була маленька бритва на батарейках, якою я одразу скористався. Поки я голився, вона клала всілякі речі на раковину. — Вас звуть Реймонд Круікшенк, — сказав він

— сказала вона, — ось ваші запонки з ініціалами. «Я один із тих хлопців, які носять такі речі?» — весело спитав я.

Вона не вважала це смішним. — Не будь таким добрим, — холодно сказала вона, — на твоїй валізі такі самі ініціали. Будь-що для твоєї безпеки, Ріардене, все, щоб вони не дістали тебе — не жартуйте з цим».

— Вибачте, — сказав я.

— Ви були в Австралії, чи не так, Ріардене? Кілька років тому у вас був бізнес у Сіднеї, тож ми зробили вас австралійцем. Тут не чують різниці між австралійським і південноафриканським акцентом, тому ви не можете цього вловити. Ось твій паспорт». Я підняв його і відкрив. Там була моя паспортна фотографія зі світлим волоссям.

Вона витягла гаманець і показала його мені. «Це все чистий Cruickshank, просто подивіться, що в ньому, і ви дізнаєтесь».

Я зробив, вражений. Ця банда була надзвичайно ефективною – не дивно, що Коссі сказала, що це зайняло деякий час. Були сертифікати членства кількох клубів у Сіднеї, єдина австралійська дводоларова купюра серед англійських грошей, австралійська картка групи крові та резус-фактора, австралійське та міжнародне водійські права, дюжина візитних карток із заявою про те, що я директор компанія, яка імпортувала офісну техніку. Все було справді чудово. Я підняв фото. 'Що це?' — Ти, твоя дружина і твої діти, — тихо сказала вона.

Я уважніше подивився на фотографію в напівтемряві, і, Боже, вона мала рацію. Там я стояв; темно-світле волосся, я обіймаю брюнетку за талію, а переді мною двоє дітей. Красиве трюкове фото.

Я поклав фотографію назад у гаманець і намацав щось інше в кишені. Я його вийняв. Це був квиток у театр два місяці тому - театр, звичайно, був у Сіднеї. Мабуть я втомився Анатєвка був.

Я обережно поставив його назад. — Дуже добре, — сказав я із захопленням. «Дійсно чудово». Я поклав гаманець і почав одягати сорочку. Я саме збирався застібнути манжети запонками, коли вона сказала: «Містер Круікшенк, я сказала, що весь цей безлад заради вашої безпеки». Я підвів очі. «І?»

— Містере Круікшенк, — рішуче сказала вона, — це для наш безпеки».

Її рука вийшла з-за спини; вона підняла шприц, який вона, дуже професійно, трохи впорснула, щоб вивести повітря.

«Тримайте його, хлопці», — різко сказала вона, і вони схопили мене ззаду особливою болячою хваткою. Одним швидким рухом вона закотила мій рукав.

«Без образи», — сказала вона і встромила мені голку в руку. Я нічого не міг зробити. Я просто стояв і безпорадно дивився, і побачив, як її обличчя помутніло. А потім я вже ні про що нічого не знав.


2

Я прокинувся з відчуттям, ніби я спав дуже довго. Я не знав чому, але здавалося, що пройшов цілий вік, відколи я спав у своїй камері, новій камері, куди нещодавно переїхав. Принаймні я не відчував, що прокидаюся після звичайної ночі, з часом я звик спати з увімкненим світлом. А я був з похмілля!

Я нічого не маю проти похмілля, якщо для цього є причина, вам весело і за це потрібно платити. Але я категорично проти того, щоб платити без задоволення. Я не пив вісімнадцять місяців, і було жахливо мати похмілля, яке я не знав, звідки воно взялося.

Я лежала в ліжку, і мої повіки злипалися. Навколо моєї голови було ніби розжарене залізне смуга, і вона пульсувала, наче сільський коваль із задоволенням вистукував молотом останні складки. У мене також було те знайоме відчуття пересохлості, і мій рот мав смак, як одного разу менш делікатно висловився один друг, усередині ремінця греко-римського борця.

Я перевернувся на інший бік і мимоволі застогнав, коли сільський коваль завдав ще більш сильного удару. Тоді я розплющив очі й невидяче втупився в стелю. Я дуже уважно слідкував за витонченими формами позолоченої штукатурки, не поспішаючи, щоб мої очні яблука не випали з очних ямок через занадто різкий рух. «Цікаво, — подумав я, — цього разу мені дали пристойну камеру». Важкими рухами я зміг напівпідвестися на одній руці, якраз вчасно, щоб побачити, як хтось йде. Двері зачинилися з тихим клацанням і почувся звук повороту ключа в замку. Цей звук був, звичайно, знайомий, більше, ніж я міг сказати про камеру.

Коли я не розуміючи дивився на сірі, як голуби, стіни, позолочені панелі в стилі рококо, особливо розкішний туалетний столик і зручне крісло на товстому килимі, мені раптом спало на думку. Господи, я це зробив. Я був з в'язниці.

Я подивився на себе. Я був у шовковій піжамі, і востаннє я бачив їх у фургоні, що рухався, на дні валізи. Рухомий фургон?

Повільно і важко все поверталося. Відчайдушне хапання за мотузку, дикі перекиди через колючий дріт на вершині стіни, стрибок у кузов вантажівки, потім фургон і фургон, що рухається. Рухомий фургон! Це було все. Була одна блондинка, яка пофарбувала мені волосся і подарувала мені гаманець. Мене звали Круікшенк, і я була австралійкою, сказала вона. А потім ця сука ввела мені наркотики. Я поклав руку на руку, де вона боліла і терлася. Чому вони це зробили?

Я відкинув ковдру й перекинув ноги біля ліжка. Щойно я підвівся, мене страшенно нудило, тож я пошкандибав до найближчих дверей. Я штовхнувся і ввірвався у ванну. Я підвівся на ноги й, хитаючись, пішов до туалету, став навколішки й ледь не вирвав шлунок, з якого випливав лише водянистий коричневий слиз. І все ж я почувався трохи краще, коли все закінчилося. Я підвівся і невпевнено підійшов до раковини, міцно стиснувши її, і втупився в дзеркало в це дивне обличчя.

Я думав, що вона права; полуденна борода мене видала б. Світле волосся й чорна борода не поєднувалися, ледь підкреслювалися очима, схожими на пару дірок, випалених у ковдрі. Я знову потер руку і, діючи на раптовій думці, засукав рукав і побачив, що там п'ять на моїй руці були червоні уколи від ін’єкцій. П'ять! Як довго я був без свідомості? Я відчув свою бороду, яка боляче скрипіла. Здається, це було 36 годин, можливо, трохи більше. Хіба що вони поголили мене, коли я лежав мертвий перед світом — можливість, яку, безумовно, слід взяти до уваги. Я відкрила кран із холодною водою, пустила воду в раковину й ретельно сполоснула обличчя, трохи хлюпаючи. Там висів чистий рушник, і після того, як я витерся, я почувався трохи краще, поки мій погляд не впав на вікно ванної кімнати. Потім це краще відчуття знову зникло. Перед ним стояли товсті залізні ґрати, і хоча скло було майже непрозорим, я також бачив силует тих самих ґрат зовні. Це було трохи краще, ніж у в'язниці. Навіть там у них була лише одна грата на вікнах.

Я скинув рушник на підлогу й повернувся до спальні. І тут вікно було заґратоване ззовні й зсередини, але скло було прозоре. Я визирнув надвір і побачив подвір’я, оточене будівлями. Ніщо не ворухнулося, окрім дрозду, який шукав черв’яків на акуратно підкошеному газоні. Хвилин п’ять пильно дивився на подвір’я, але нічого не сталося, тому я переключив увагу на спальню. На туалетному столику біля вікна лежали туалетний чохол і бритва, яку мені подарувала та жінка. Я відкрив футляр, схопив гребінець і розчесався. Гоління могло почекати ще трохи. Я подивилася в дзеркало і висолопила язика дивному хлопцю, який дивився на мене. Він зробив те саме, і я швидко вставив язик, коли побачив, як це виглядає.

Я озирнувся через плече й завмер, коли побачив два ліжка: моє зі скинутими ковдрами й інше, на якому хтось лежить. Я зробив кілька довгих кроків і знайшов Слейда, який важко дихав через рот і був абсолютно непритомним. Я вдарив його по щоках і розкрив повіку, але це було марно; окрім того факту, що він дихав, він досить добре втілив мертву особу.

Я залишив його в спокої, головним чином тому, що побачив газету біля крісла. Хто чекав, поки я прийду до тями, той мав своє Sunday Times не входить. Ми зробили першу сторінку. Гучні заголовки в такий спосіб, який не дуже влаштовував Sunday Times, але я був готовий посперечатися, що це ніщо порівняно з таблоїдами. Там була фотографія тюремної стіни з товстою, намальованою пунктирною лінією, яка вказувала шлях втечі - там була фотографія збирача вишні з шиєю, що висить над вулицею, як мертвий динозавр із фільму Уолта Діснея, була фотографія когось, кого занесли в машину швидкої допомоги на ношах — начальник Хадсон незрозумілим чином примудрився зламати собі ногу!

Стаття на першій сторінці містила фактичні дані, і з того, що я міг сказати, вони отримали це досить добре. Я з цікавістю прочитав, що об’єктиви камер закритого телевізора забризкані фарбою і тому непридатні для використання. Це була вишукана риса. Також цікаво, що невелику відкриту вантажівку знайшли покинутою поблизу Колчестера, а чорний фургон — біля Саутгемптона. Поліція встановила блокпости навколо обох районів.

Слейд був найбільше в центрі уваги. Чим був крадій коштовностей порівняно з майстром шпигуна? Але Брунсхілл все одно зробив усе можливе. «Цей чоловік небезпечний», — сказав він із прямим обличчям. «Він був засуджений за вчинення насильницького злочину, і він має судимість, у якій часто трапляється насильство. Громадськість повинна стежити за ним і ні за яких обставин не намагатися затримати його самостійно».

Це була найбільш наклепницька річ, яку я коли-небудь читав. Дві судимості за напади, і вони намалювали мене Джеком

розпушувач. Усе, чого намагався Бреншілл, це зробити мій початковий арешт трохи більш значущим. Я сподівався, що його боси отримають догану за те, що він надав інформацію пресі.

Статті про передісторію ще не було, але вона буде — мені доведеться почекати до наступного тижня, щоб дізнатися передісторію моєї втечі. Але редакційний коментар не збрехав! Втеча була описана як колосальний акт жорстокості, і оскільки підземний світ використовував такі інструменти, як димові шашки з мінометів, настав час, щоб адміністрація в’язниць також використовувала військову техніку для забезпечення безпеки в’язниць. Я теж так думав.

Лорд Маунтбеттен був недоступний для коментарів, але багато інших людей були доступні, незалежно від того, мали вони щось значуще сказати. Одна людина, зокрема, вилив свої флакони гніву — депутат на ім’я Чарльз Вілер. Він з гіркотою говорив про гангстеризм у наших англійських містах і пообіцяв поставити запитання держсекретарю за першої ж нагоди. Я побажав йому удачі. Млини урядовців мелють повільно, і потрібно дуже багато часу, щоб зняти навіть ліхтарний стовп. Ця газета принесла мені чимало задоволення.

Я щойно закінчив, коли двері відчинилися, і чоловік у білому піджаку ввіз офіціанта з кількома срібними тацями. За ним ішов високий чоловік із лисою головою та волоссям у срібній оправі. «Ах, — сказав він, — я думаю, легка їжа тобі допоможе». Я подивився на візок. — Я теж так думаю, — обережно сказав я, — якщо мій шлунок витримає.

Він важко кивнув. «Ви, мабуть, відчуваєте себе трохи погано, я це розумію. На столі дві пляшки, одна з аспіринами, а друга з таблетками для шлунку. Я думав, ти знайшов це».

— Ні, — сказав я, піднявши газету, — мене це більше цікавило.

Він усміхнувся. «Цікаво читати», — погодився він. Він поплескав чоловіка в білій куртці по плечу. "Ви можете піти." Він повернувся до мене. — Ви не заперечуєте, якщо я залишуся трохи?

«Зовсім ні, — великодушно сказав я, — будь ласка». Білий халат накрив стіл і вивіз офіціанта надвір; він зачинив за собою двері, і я знову почув клацання замка. Вони не ризикували, навіть якщо хтось із них був у кімнаті. Я пильно подивився на високого чоловіка, щось у ньому не пасувало, але я не міг доторкнутися до цього — значить, у мене це було. Він був високий і худий, але мав на диво пухке й кругле обличчя, зовсім не відповідне його статурі. Виглядало так, ніби обличчя товстуна пересадили на худе тіло.

Він показав. «Ви знайдете халат за дверима ванної». Я підійшов до столу й знайшов дві маленькі пляшки, а потім пішов у ванну. Я залишив таблетки для шлунка такими, якими вони були, але я із задоволенням прийняв аспірин. Я одягнув халат і повернувся до спальні, де Болхофд наливала собі чаю. «Мені віддати честь?» — сардонічно запитав він.

Я сів і випив склянку крижаного томатного соку. Болхофд підштовхнув до мене вустерширський соус. Так було краще. Я не шкодувала, додала перцю і швидко випила. Майже відразу я відчув себе краще, але все ще не настільки добре, щоб я міг снідати, особливо після підняття срібної кришки. Я дивився в жовті очі смажених яєць, з двома сосисками замість брів і смужками сала для вусів; Я злегка здригнувся. Я відсунув тарілку, взяв шматочок тосту й злегка намазав його маслом.

Я сказав: «Якщо ви будете господарем, ви можете зробити мені чашку чаю».

«Звичайно, все для вашої зручності». Він зайнявся чайником.

Я подрібнив шматок тосту й невиразно промовив: «Усе? Тоді ви можете сказати мені, де я».

Він з жалем похитав головою. — Тоді ви б знали стільки ж, скільки я знаю, містере Ріарден — це неможливо. Ні, це одна з речей, які я не можу вам сказати. Ви, звичайно, розумієте, що це обмеження дещо, так би мовити, обмежило вашу свободу пересування».

Я вже це зрозумів: ці подвійні решітки були там недарма.

Я вказав головою на ліжко за собою. «Якщо ви запитаєте мене, Слейд зараз також трохи обмежений».

«Це буде добре, — сказав Болхофд, — він трохи старший і потребує трохи більше часу, щоб одужати». Він дав мені чашку чаю.

«Ви повинні залишатися в цих двох кімнатах, поки не продовжите свою подорож».

— А коли це?

«Все залежить від вас. Ми постараємося зробити ваше перебування тут максимально приємним. Якщо у вас є особливі побажання щодо їжі - наприклад, грейпфрут замість томатного соку - ми зробимо для вас усе можливе». Він підвівся і підійшов до шафи, яку відкрив. Шафа була добре укомплектована пляшками. «Ви можете випити, коли захочете. До речі, які сигарети ви курите?» «Фільтр Ротмана».

Він дістав блокнот і зробив запис, як сумлінний метрдотель. «Це легко».

Я посміхнувся: «Я хотів би випити півпляшки вина на обід і вечерю. Білий і трохи сухий; Бажано мозельське вино».

«Чудово», — зробив він ще одну нотатку. «Ми намагаємося робити все першокласно. Зрозуміло, що наші ціни низькі не через наші витрати. Фактично існує стандартна ціна незалежно від тривалості перебування. У вашому випадку ціна вже була узгоджена — це було 20 000 фунтів стерлінгів, чи не так, містере Ріарден? Я взяв свою чашку. «Звичайно ні, — економно сказав я, — на ліжку лежить 10 000 фунтів. Така була домовленість». — Звичайно, — сказав Болхед, — я забув. «О ні, — ласкаво сказав я, — ти просто намагався. Твій чай охолоне».

Він сів. «Ми хотіли б звести рахунки якнайшвидше. Чим швидше ми закінчимо, тим швидше ви почнете

наступна частина подорожі». 'Куди?'

— Краще залишити це нам. Запевняю вас, це за межами Англії».

Я нахмурився. «Я не думаю, що це чудово купувати свиню в мішку. Мені потрібна краща гарантія, я хочу знати, куди я йду».

Він розвів руками. — Вибачте, містере Ріарден. але наші заходи безпеки забороняють вам знати це заздалегідь. Ми не повинні ризикувати тим, що в нашу організацію проникнуть е-м... небажані елементи».

Я вагався, і він нетерпляче сказав: «Ходіть, містере Ріарден; ти розумна людина. Ви знаєте, що наша репутація в основному базується на нашій здатності дотримуватись домовленостей. Довіра — капітал нашого бізнесу, і достатньо одного незадоволеного клієнта, щоб завдати непоправної шкоди». Він обережно постукав чайною ложкою по столу. — У будь-якому випадку, я припускаю, що вас попередили про наслідки, якщо ви не дотримаєтеся своєї частини угоди?

Знову була та загроза — прихована, але безпомилкова. Мені потрібно було виграти час, тож я сказав: «Добре, принеси мені бланк чека з Zuricher Ausfuhr- und Handelsbank». Болхофд виглядав задоволеним. "А номер - номер рахунку?"

«Ви побачите, коли це буде у формі, — сказав я, — у мене теж є свої правила безпеки, знаєте». Я швидко порахував. Просто введіть суму 200 000 швейцарських франків. Ви берете свою частку, а решту даєте мені у валюті країни, куди ви мене висаджуєте».

Він кивнув. — Розумний запобіжний захід. Практична людина гарантує, що ніколи не залишиться без ліквідних активів, — сказав він важливо.

Я подивилася собі під ноги. «Чи зобов'язаний я жити в піжамі?» Він виглядав шокованим. 'Звичайно, ні. Вибачте, що не сказав вам це раніше. Твій одяг у цій підвісній шафі». 'Дякую тобі.' Я пройшов через кімнату і відчинив шафу. Був парадний костюм, а поруч із ним більш спортивний і неформальний костюм. Нижня білизна була акуратно складена на полицях, а дві пари туфель — чорних і коричневих — стояли блискучі й начищені на полиці для взуття.

Я швидко помацав кишені костюмів — вони були порожні, — а потім відкрив валізу, що стояла на дні шафи, порожня, як комора матері Гензеля й Гретель. Я звернувся до Болхофда. «Немає паспорта, — сказав я, — немає гаманця — немає посвідчення».

— Ми показали це, щоб продемонструвати нашу добросовісність, містере Ріарден — чи я маю називати вас Круікшенк? Ми хотіли показати вам, що ми робимо, щоб забезпечити успішний результат нашого бізнесу. Але немає причин мати їх зараз. Однак перед тим, як ви вирушите на наступний етап подорожі, вони будуть передані вам». Він підняв палець на знак попередження. «Безпека — це пароль». Я хотів у це вірити. Ця банда все врахувала. Болхуфд сказав: «Якщо ви хочете ще чогось, все, що вам потрібно зробити, це подзвонити в цей дзвінок — ось так». Він чекав, очікувально дивлячись на двері. Віткоут прибув за дві хвилини. — Таафе подбає про вас, містере Ріарден; чи не Таафе?» Білий халат кивнув, але нічого не сказав.

«Я мушу йти знову, — сказав Болхофд, наче шкодуючи про це й не хотів нічого, крім того, щоб продовжити балакання, — ми повинні повернутися до роботи». Він запитально подивився на мене. «Я б порадив вам поголитися, ви виглядаєте трохи дико. Смію сказати, що поки ти голишся, Таафе наведе порядок у кімнаті. Він кивнув і пішов.

Я з цікавістю глянув на Таафе, який був зайнятий безладом зі сніданком і показав мені лише свою широку спину. Це був важкий хлопець з обличчям невдалого боксера — невдалого, тому що на хороших так удари не шрамують. Через деякий час я знизав плечима і пішов у ванну. Це була добра думка, від кого б вона не виходила.

Я наповнив ванну й пішов поніжитися в гарячій воді. Банда була хороша — в цьому не було сумніву. За умови, що я міг би надати гроші, мене, безсумнівно, випустили б до якоїсь чужої країни з відповідними, хоча й підробленими, паперами та достатньою кількістю грошей, щоб пройти. Навпаки було не дуже приємно — якби я не знайшов потрібних мені грошей, я, ймовірно, зайняв би холодну ділянку землі у віддаленому місці й у майбутньому приголомшив якогось сільського поліцейського, коли той знайшов би мої кістки.

Я похитав головою. Ні - банда була занадто хороша для цього. Вони не залишили б жодної кістки, щоб її виявили. Вони, напевно, замкнули б мене в бетонний блок, а потім викинули б за борт у глибокому місці далеко в океані. Було б чистою гуманністю, якби мене вбили до того, як почали заливати бетон.

Я тремтів, незважаючи на гарячу воду, і похмуро думав про цюріхський Ausfuhr- und Handelsbank і того холоднокровного виродка Макінтоша. Мені краще почати будувати плани втечі з цієї розкішної в'язниці.

Це привело мене до іншого запитання. Де я був у біса? Болхофд перестрахувався в цьому відношенні, але, можливо, все-таки він зробив помилку. Я подумав про Таафе. Це було не англійське ім’я – я ще не був за межами Англії? Було б нерозумно з боку Болхофда відмовитися від цього імені. Як я думала, на думку прийшов дитячий віршик:

Таффі був валлійцем

Таффі була злодієм

Таффі прокралася до мене в будинок

Таффі вкрала моє кохання

Я навчився цього від мами, коли був маленьким. Чи було це, окрім образи народу Уельсу, ознакою того, що я все ще перебуваю в Сполученому Королівстві, в Уельсі? Я зітхнув і опустився у воду. Час покаже, але я не мав надто багато часу.


OceanofPDF.com

В


1

Вони доглядали за нами як за міжнародним готелем для грецьких мільйонерів-судноплавців. Для містер Слейда та Ріардена нічого не було надто добре — нічого, крім негайної свободи. Ми попросили газети і отримали газети; Я попросив південноафриканський коньяк, і мені навіть дали Old Master — бренд, до якого я ніяк не міг потрапити за ті кілька днів у Лондоні. Слейд з жахом дивився на мій південноафриканський бренді; його отрутою був п'ятнадцятирічний Гленлівет, якому також забезпечили гостинність.

Але коли ми просили телевізор чи радіо, відповіді не отримали. Я запитав Слейда: «Чому б це?» Він повернув до мене своє широке обличчя, губи зневажливо скривилися на мій крихітний розум. «Тому що програми видадуть, де ми є», — терпляче сказав він. Я зіграв дурня. «Але ми отримуємо газету регулярно». 'О, Боже!' сказав він і нахилився Часи підібрати. «Цей датований п’ятим, — сказав він, — учора ми отримали папір із четвертого, а завтра ми отримаємо папір із шостого. Але з цього не можна зробити висновок, що це так Сьогодні п'ятий є. Ми могли б бути у Франції, наприклад, і ці газети є авіапоштою».

— Ти думаєш, ми у Франції?

Він дивився у вікно. «Це не схоже на Францію і…» він шмигнув носом, «…воно також нею не пахне». Він підняв плечі. — Я не знаю, де ми. — А тобі все одно, — сказав я. Він усміхнувся. «Насправді ні. Все, що я знаю, це те, що я йду додому».

«Ваші люди, мабуть, вважають вас важливим», — сказав я.

«Начебто», — сказав він скромно. «Я буду щасливий, коли повернуся додому. Я не був у Росії 28 років».

«Ти, мабуть, дуже важливий, якщо моя допомога звільнити тебе коштує 10 000 ударів». Я повернувся до нього й конфіденційно сказав: «Ти майже професіонал, Слейде. Що ви думаєте про цю банду?»

Він образився. 'Сонце трохи] Я знаю свою роботу».

— Вони все одно тебе схопили, — холодно сказав я.

«Через 28 років, — сказав він, — а потім через нещастя. Я сумніваюся, що хтось міг зробити це краще».

«Гаразд, ти чудовий, — сказав я, — яка твоя відповідь? Що ви думаєте про цих хлопців?»

«У них все добре, — оцінив він, — вони дуже хороші. Вони не ризикують, і їхня організація бездоганна». Він нахмурився. «Я не думав, що звичайні злочинці зможуть створити таку надійну та ефективну організацію».

У мене вже була така думка, і вона мені зовсім не подобалася. — Думаєш, вони у твоїй справі?

"Навряд чи, але можливо", - сказав він. «Для роботи такої мережі потрібні великі гроші. Відразу після війни у західних німців була Gehlen-Apparat — більш-менш приватна компанія, але її підтримували американці».

«Хто б це фінансував?» Я запитав. Він посміхнувся. «Можливо, мої люди».

Здавалося, що. Здавалося, Слейд був високий і сухий; Замість того, щоб старіти у в’язниці, він, ймовірно, незабаром підніме чарку горілки з головою російської спецслужби та продиктує свої мемуари як колишній співробітник британської контррозвідки. Принаймні це було очевидно під час судового засідання; йому вдалося проникнути в британську секретну службу і зрештою отримати дуже високу посаду. Він сказав: «Що ти взагалі про мене думаєш?» «Що я маю про вас думати?» «Я шпигував у вашій країні...»

«Не моя країна, — сказав я, — я з Південно-Африканської Республіки». Я посміхнувся йому. — А мої предки були ірландцями. — О, я забув, — сказав він.

Таафе піклувалася про нас, як мати. Їжу готували чудово, вчасно, і він підтримував номер бездоганно; але жодне слово не злетіло з його вуст. Він виконував вказівки, але коли я намагався залучити його до розмови, він дивився на мене великими блакитними очима й мовчав. За весь час, поки я був там ув'язненим, я жодного разу не чув, щоб він сказав ані слова; Я вирішив, що він дурень.

По той бік дверей завжди був чоловік. Іноді, коли Таафе входив до кімнати, я міг помітити невиразну й темну постать у коридорі. Я ретельно подумав і швидко дійшов висновку. Одній людині було неможливо нести 24-годинну вахту, тому їх повинно було бути не менше трьох. Це означало, що в будинку було щонайменше п’ятеро людей, а можливо й більше. Жінок я не бачив; це була суто чоловіча громада. Я перевірив грати на вікнах, як у спальні, так і у ванній. Слейд дивився на це з сардонічною веселістю, на яку я не звертав уваги. Я не міг вибратися таким шляхом; були подвійні набори ґрат, як всередині, так і зовні. Це була складність. Крім того, Таафе також контролював їх. Одного разу я зайшов у ванну кімнату і зустрів його на оглядовій екскурсії; він дуже ретельно оглянув, щоб переконатися, що його не було підроблено. Болхофд час від часу відвідував нас. Він був сам по собі добрий і годинами обговорював події у світі, ситуацію в Червоному Китаї та шанси південноафриканської збірної з крикету в тестовому матчі. Він приєднався випити, але був обережний, щоб не випити занадто багато.

Це дало мені ідею. Я зробив так, ніби я багато випив, як у його присутності, так і поза ним. Він дивився, як я п’ю бренді, і нічого не казав, коли я був напідпитку. На щастя, я справляюся з цим добре, принаймні краще, ніж я думав, і я до біса стежив, щоб не пити занадто багато під час відсутності Болхуфа, хоча мені вдалося також обдурити Слейда. Я не знав, чи можу я довіряти Слейду, коли справа дійшла до справи. Не без жалю я щодня перед змивом виливав в унітаз достатню кількість хорошого алкоголю.

Я ніколи не вважав нерозумним не здаватися тим, ким я є, і якщо Болхофд і його банда вважали мене п’яницею, це могло б дати мені невелику перевагу в той момент, коли я цього потребую. У всякому разі, вони не намагалися стримати мене від пияцтва. Щоранку Таафе забирав розбиті пляшки і приносив нові. Навіть найменша усмішка не змусила його сталевого обличчя здригнутися. Однак Слейд почав ставитися до мене з дедалі більшою зневагою.

Слейд не грав у шахи, але я все одно запитав Болхуфа, чи може він знайти мені шаховий набір, щоб я міг розв’язувати шахові задачі. — Отже, ви граєте в шахи, — зацікавлено сказав він. «Я хотів би пограти з тобою в гру. Я непоганий шахіст». Він був зовсім не поганий, але не такий гарний, як Коссі; хоча в Коссі було більше часу для практики. У всякому разі, він був кращий за мене, і після перших партій віддав мені двох пішаків. Мені ще довелося важко боротися, щоб перемогти його. Одного разу, коли ми щойно закінчили гру, він сказав: «Алкоголь і концентрація, необхідні для гри в шахи, погано поєднуються, Ріардене».

Я налив ще склянку Old Master. — Я не збираюся робити це своєю професією, — сказав я байдуже, — на ваше здоров’я. .. гм ... як тебе взагалі звуть?'

Він тримав обличчя рівним. «Я не думаю, що це має значення». Я напідпитку захихікав. «У думках я завжди називаю тебе Болхедом».

Він був дуже зворушений і виглядав ображеним. «Я маю тобі дещо сказати, — сказав я йому від усього серця, — чого ти очікуєш від мене? Свистить чи кричить «Гей, ти»?»

Але цей коментар змусив мене втратити партнера з шахів.


Чек від Zuricher Ausfuhr- und Handelsbank прийшов через тиждень після того, як я вперше прокинувся в тій кімнаті. Досить довго, щоб ми зі Слейдом діяли одне одному на нерви. Я думав про рахунок у швейцарському банку, про Макінтоша та про надзвичайно дрібні варіанти втечі. Я не знав, про що думав Слейд, але він теж ставав дедалі неспокійнішим. Одного разу його вивели з кімнати під охороною, і коли він повернувся через годину, я запитала: «Так для чого це було?».

— Ділова зустріч, — сказав він і замовк. Наступного дня була моя черга. Вони провели мене вниз у приємну кімнату з одним лише недоліком - штори були засунуті.

Прориви були біса розумними, занадто розумними на мій смак; навіть тут вони не хотіли ризикнути, щоб я міг дізнатися, де ми.

Болхофд увійшов і поклав чек на стіл. Він відкрутив ковпачок своєї авторучки й поклав ручку біля чека. — Номер рахунку, — коротко сказав він.

Я сів, взяв ручку – і завагався. Нумеровані рахунки — це дивна річ, а з номером — це те, з чим ви так само обережні, як із комбінацією сейфа. Мені потрібно було добре виступити, цього від мене очікували. Я поклав ручку й сказав: «Дивись, Болхофд: хоча б трохи повозитися з цим законопроектом, і ти пошкодуєш, що ніколи не народжувався». Ви не знімете з рахунку ані цента більше, ніж на цьому чеку — 200 000 швейцарських франків і жодного цента більше. Якщо ви спорожните цей рахунок, я знайду вас і зламаю вам шию».

«Це може бути неможливим», — привітно сказав він. — Не розраховуйте на це, брате, не розраховуйте на це надто твердо. Я пильно подивився на нього. — Ви наказали мені досить ретельно перевірити мене, тож ви знаєте моє кримінальне минуле. Знаєш, вони вже щось пробували, і ти, мабуть, зараз дізнаєшся про мою репутацію. Відомо, що крутити Ріардена невигідно». Я намагався додати у свій голос певності. — Я тебе знайду.

Якщо це змусило його нервувати, він не показав цього, окрім того, як проковтнув, перш ніж продовжити. «Ми також маємо втратити репутацію. Ваш обліковий запис не буде змінено». — Гаразд, — пробурчав я і знову взяв ручку, — якщо ми розуміємо один одного. Я ретельно записав число — ту довгу низку чисел і цифр, яку запам’ятав за наполяганням місіс Сміт, — і викреслив сімки, як це роблять на континенті. «Скільки часу це займе?» Він узяв чек і оглянув його, а потім помахав ним, щоб дати чорнилу висохнути. «Ще тиждень».

Я дивився, як папір тріпоче в його руці, і раптом відчув, що дуже холодно. Тепер я був зв’язаний по руках і ногах.


2

Через три дні вони забрали Слейда, і він більше не повернувся. Я сумувала за ним. Він дратував, але як тільки він пішов, я відчув себе самотнім і дивним хвилюванням. Мені зовсім не подобалася ідея про те, що ми розлучилися, і я розраховував, що ми продовжимо шлях втечі разом. Болхофд зненавидів мене і припинив свої ввічливі візити. Я проводив довгі години біля вікна, моє обличчя було сховане за рослинами, дивлячись на подвір’я незалежно від дощу чи світла. Там було небагато, на що дивитись, лише гравійна доріжка та поголена галявина, куди дрозди часто приходили шукати їжі.

Була одна річ, яка виділялася; щоранку приблизно в той самий час я чув цокіт копит; немає копит, але менш важкий звук, як у поні; супроводжується музичним дзвоном. Потім він на мить припинявся, і зазвичай дзвоніння починалося знову, іноді супроводжуване тихим свистом, ніби хтось явно був задоволений собою та своєю долею. Потім балаканина почалася знову і затихла вдалині. Одного разу я побачив тінь людини, яка впала на вхід у двір, але самого чоловіка не побачив.

Коли Болхофд зробив один зі своїх рідкісних візитів, я намагався домовитися з ним. «Ісусе, хотів би я розім’яти ноги», – сказав я. — Чому б вам не дозволити мені потренуватися на подвір’ї? Він похитав головою.

«Ви можете попросити кількох своїх гончих охороняти мене», — сказав я, але здався, коли помітив, що не справляю враження. «Краще б я сидів у в’язниці, — пробурчав я, — принаймні я міг би там трохи відпочити».

Болхед засміявся. «Тільки подумай про те, що сталося далі», — порадив він мені. 'Ти втік. Ні, Ріарден, якщо хочеш потренуватися, просто виконуй вправи у своїй кімнаті.

Я знизав плечима і налив ще одну склянку. Болхофд зневажливо глянув на мене. — Ти псуєш свою печінку, Ріардене. Тобі краще зробити кілька вправ, щоб вивести алкоголь із тіла». — Ось і все, що в мене тут є, — похмуро сказав я й зробив ковток бренді. Я був радий, що він підхопив мою маленьку гру, хоча мені стало важко встигати. Коли він порахував пляшки, на яких я служив, Болхофд, мабуть, подумав, що я випиваю півтори пляшки на день. Коли він був у кімнаті, мені довелося з усіх сил намагатися зберегти цей вигляд. Цього разу я випив чверть пляшки менш ніж за годину; Я справляюся добре, але голова вже почала крутитися.

'Що відбувається?' запитав він, "ти стаєш неспокійним?" Він безрадісно посміхнувся. «На вашому банківському рахунку нічого немає? Можливо, банківського рахунку взагалі немає?» Він витягнув ноги і задумливо подивився на мене. «Ми знаємо, що вони зрадили тебе, Ріардене; і історія свідчить, що ваш партнер продав вас. Ти заперечуєш це, я знаю, але це тобі нітрохи не допоможе, якщо виявиться, що твій приятель утік із поетом і залишив тебе. Я не був впевнений у вас, коли читав звіт Косгроува».

«Ви отримуєте свої гроші, — сказав я, — мій приятель добре піклувався про мене». — Я щиро на це сподіваюся, — сказав він, — заради вас.


Але Болхофд мав рацію — я був неспокійний. Я роздратовано кидався на Таафе, коли він приносив мені їжу. Це все одно не мало значення, він подивився на мене тими дитячими блакитними очима на цьому пошкодженому обличчі, нічого не сказав і зробив те, що мав зробити. Він дозволив мені тихо ходити по кімнаті й нехтувати їжею.

Минали години й дні. Щоранку я чув плескання поні та приємний свист; з кожним днем мої шанси ставали все гіршими. Нарешті це сталося.

До кімнати увійшов Болхед. — Ну, — сказав він, — ти мене здивував, Ріардене. 'О так?'

«Я насправді думав, що ти граєш високо і збираєшся програти. Ми перерахували ваш чек».

«Я радий це чути, — сказав я, — сподіваюся, вистачило, щоб покрити рахунок».

— Більш ніж достатньо, — сказав він, — ти намагався мене обдурити, чи не так?

'Боже мій!' Я сказав: «Я ж казав, що там гроші». Я трохи невпевнено засміявся. «Ти трохи схожий на того хлопця в Москві, який сказав: «Шмуель, ти сказав мені, що їдеш до Мінська, щоб я подумав, що ти їдеш до Пінська, і ти все одно обдурив мене, поїхавши до Мінська. Усе, що ти мені кажеш, ти брехня». — Дуже цікаве уточнення, — сухо сказав Болхофд. «У всякому разі, гроші були, все, що нам було потрібно». «Добре, — сказав я, — коли я зможу піти?»

Він показав рукою. 'Сідай. Нам потрібно ще про щось поговорити».

Я підійшов до шафи з напоями й налив трохи. Цього разу він мені справді був потрібен — я ніколи не був упевнений щодо Макінтоша. Я налив води в склянку і сів за стіл. «Я буду дуже радий, коли зможу покинути цю кімнату». «Я можу це собі уявити», — сказав Болхофд. Він довго мовчки дивився на мене і нарешті сказав: «Є ще одна річ, маленька деталь, але вона може бути непереборною перешкодою. Якщо ви можете пояснити це задовільно - і я маю на увазі декларувати, Не пояснюйте – я не розумію, чому ми не можемо рухатися далі за планами».

— Я, чесно кажучи, не розумію, про що ви говорите, — грубо сказав я. Його брови піднялися. 'О ні? Я так боюсь. Подумай над цим.'

— Ніяких загадок, Болхофд. Якщо тобі є що сказати, скажи».

«Добре, — сказав він, — але я не загадуй жодних загадок». Він нахилився вперед. — Зі свого боку я знаю, що ти — не Ріарден, але заради книжок я хотів би знати, хто ти, біс, диявол.

Ніби велетень схопив мене за талію й міцно стиснув, але, здається, я тримав обличчя прямо. "Ти здурів?" Я сказав. — Ти знаєш краще за це.

Я глибоко вдихнув. 'Що ж, я не знаю. Що це значить? Ви намагаєтеся вибратися з цього тепер, коли у вас є гроші?» Я провела пальцем під його носом. «Тобі краще не намагатися цього, друже; ти можеш виглядати біса дивно». — Ви в невигідному становищі, — спокійно сказав Болхофд, — ви не в змозі комусь чимось погрожувати. І я б просто перестав грати вбиту невинність. Ви не Ріарден, і ми це знаємо». — Спершу ти можеш це довести, — суворо сказав я. «Не будь дурнем — ми це вже довели». Він відкинувся на спинку крісла. — Ти не думаєш, що ми дозволимо комусь продовжувати шлях втечі, не перевіривши його ретельно — не вивернувши його навиворіт? Ми перевірили вас у Південній Африці, і ви провалили іспит. Немає жодної поліції, яку не можна підкупити — ні англійської, ні південноафриканської. Якщо ви Ріарден, то повинні знати Vorsterplein — ви бували там досить часто».

«Але вони так і не змогли нічого довести», — сказав я. "Чудово, це ж штаб-квартира в Йоганнесбурзі, чи не так?" Він махнув рукою. «О, я впевнений, що ви досить добре знаєте топографію Йоганнесбурга, але це не доводить, що ви Ріарден».

— Ти теж не довів протилежного.

«У нас є стосунки там, у Vorsterplein — великий поліцейський, який час від часу виконує за нас роботу. Він перевірив для нас файл Ріардена і надіслав нам фотографію його відбитків пальців. І це закрило двері, друже, тому що вони зовсім не були схожі на твої пальці на ногах — і будь впевнений, ми порівнювали їх знову і знову, щоб усунути всі сумніви». Він показав на склянку, яку я тримав. «Ви знаєте, у нас було багато шансів отримати ваші відбитки пальців». Я довго дивився на нього. «Я знаю, як вони роблять ці відбитки пальців там, на Vorsterplein», — сказав я. «Це має бути — я робив це досить часто. Ти принеси цю штуку сюди, і я поставлю своє фото, куди забажаєш, для порівняння».

В його очах з’явився збентежений погляд. «Гаразд, — раптово сказав він, — ми це зробимо. Але дозволь мені сказати тобі — ти не вийдеш із цього дому живим, доки ми точно не дізнаємося, хто ти і що в біса ти тут робиш».

— Ти точно знаєш, що я тут роблю, — втомлено сказав я. «Блін, ти сам привів мене сюди. У вас є свої гроші, тому дотримуйтеся угоди».

Він підвівся. «Я повернуся завтра рано вранці. У вас є достатньо часу, щоб придумати гарне виправдання». Він натиснув кнопку. — Краще, щоб це було справжнє виправдання. Двері відчинилися, і він швидко вийшов. Я сидів і дивився на бурштинову рідину в своїй склянці. Bolhoofd вибухав гарними ідеями. Можливо, краще було придумати не одну, а дві історії — справжню й розумну, хоча й фальшиву. Це було нелегко; Я непоганий брехун, коли потрібно, але задокументовані легенди — не моя сильна сторона.


3

Як щось подібне починається? Логічно кажучи, ви б сказали при народженні, але це дратує логіку – ви отримуєте ці дурні висновки. Можна також сказати, що це почалося в Йоганнесбурзі, але мене також вибрали те, ким я був. І тому мушу повернутися далі. У будь-якому випадку, Йоганнесбург є хорошим місцем для початку. Тож я подумав про Йоганнесбург, той зарослий шахтарський табір, де вулиці вимощені золотом. Був сонячний ясний день, на небі ні хмаринки; Комусь із північно-західної Європи це може здатися дуже приємним, але південноафриканцю це не має значення, тому що більшість ранків ясний і сонячний, і навіть узимку хмари майже такі ж рідкісні, як півнячі яйця. Я жив у Хілл-броу в одній із тих високих квартир, що виходили на місто; місто вкрите звичним для того часу шаром жирного смогу. Протягом двадцяти років муніципальні ради раз у раз міркували про створення зони, вільної від промисловості, але досі цього не сталося. Людина, яка живе сама, або живе, як свиня, або розробляє деякі економні прийоми, наприклад, варити яйця в кавовій воді. Через двадцять хвилин після того, як я встав, я був у ліфті, який спускався вниз. У коридорі я відкрив свою поштову скриньку й дістав звідти пошту за день — три тих надокучливих конверти на вікні, які я поклав у кишеню нерозкритими, — і лист від Люсі. Я не чув про Люсі шість років — шість довгих років, коли нічого не відбувалося — і спочатку я не міг повірити своїм очам. Я прочитав листа вдруге. Насправді це була нашвидкуруч написана записка, зеленим чорнилом на дорогому, нашкрябаному папері.


любий,

Я в Йоганнесбурзі з короткою поїздкою. Чи можу я зустрітися з вами десь, щоб згадати старі спогади? Сьогодні вдень я буду в ресторані біля озера в зоопарку. Змінилася, милий, справді — тому гарденію білу одягну. Я не хочу, щоб ти виглядав дурнем і говорив не з тією дівчиною.

Будь ласка, приходь, дорогий, я хочу тебе побачити.

Назавжди твоє,


Люсі


Я понюхав папір і відчув делікатний подих. Люсі повернулася до своїх старих ігор. Я поклав записку в кишеню й повернувся до квартири, щоб подзвонити в офіс. Я забув, яку відмовку я знайшов, але я не міг сказати своєму босові, що хочу відпочити, щоб зустрітися зі старою дівчиною. Потім я перевірив свою машину в гаражі; Він може мені раптом знадобитися, і він повинен бути добре.

Без чверті дванадцята я прогулювалася дорогою, що вела до озера в зоопарку. Ігрові поля з зимово-жовтою травою були зайняті чорнявими няньками, які мали пильнувати своїх маленьких зіниць; вдалині виблискувало на сонці озеро. Я припаркував машину на стоянці ресторану й повільно пішов до берега, де кілька людей годували качок.

Навколо не було нікого, схожого на Люсі. Принаймні гарденії ніхто не носив. Я подивився через воду на дещо незграбне плавання й повернувся до ресторану. Прямо перед рестораном на лавці сидів невизначений чоловік і обмахувався капелюхом. Він носив білу гарденію. Я підійшов і сів біля нього. — Люсі? Він повернувся до мене й дивився на мене дивно блідими очима. — Люсі! — сказав він злобно. «Починаючи з тієї російської операції в Швейцарії під час останньої війни, ці маніяки безпеки люблять це ім’я». Він одягнув капелюха. «Я знаю, хто ти — мене звати Макінтош». — Приємно познайомитися, — офіційно сказав я. Він кинув на Тіна задумливий погляд на озеро. «Якби я був одним із тих фанатичних хлопців із спецслужб, я б запропонував орендувати човен і поплисти до середини озера, щоб поговорити наодинці. Але це звісно нонсенс. Я краще пообідаю тут — так само безпечно, якщо ми, звичайно, не будемо кричати, і набагато зручніше. Крім того, я навряд чи буду робити дурня в такому клятому човні».

«Це добре, — сказав я, — я лише мізерно поснідав». Він підвівся, зняв гарденію зі свого лацкана й кинув її до найближчого смітника. «Я не можу зрозуміти, чому люди так захоплюються статевим органом цієї зеленої їжі», — сказав він. 'Пішли зі мною.' Ми знайшли столик у кутку тераси, де зелена альтанка захищала нас від сонячного тепла. Макінтош озирнувся й сказав: «Дуже приємно». Ви, південноафриканці, знаєте, як жити».

Я сказав: «Якщо ви знаєте, хто я, ви також знаєте, що я не південноафриканець». — Звичайно, — сказав він, витягаючи зошит. «Дайте мені подивитися, так, Оуен Едвард Стеннард, народився в 1939 році в Гонконгу, виріс в Австралії». Він продекламував список назв шкіл. «В університеті він спеціалізувався на азіатських мовах. Під час навчання в коледжі його завербувала державна установа, назву якої краще не називати. Працював у Камбоджі, В'єтнамі, Малайзії та Індонезії під різними прикриттями. Був схоплений в Індонезії під час заворушень навколо звільнення Сукарно, і його прикриття було повністю розвіяно».

Він підняв очі. — Я так розумію, що ви провели там не дуже приємний час.

Я посміхнувся. «У мене немає шрамів». Це була правда - принаймні у мене не було видимих шрамів.

"Хм!" — сказав він, повертаючись до свого блокнота. «Тоді було вирішено, що ви більше не можете робити нічого корисного на Далекому Сході, і вас відправили до Південної Африки як «сплячого». Це було сім років тому». Він закрив блокнот і поклав його назад у кишеню. «У той час Південна Африка все ще була частиною Співдружності».

— Правильно, — сказав я.

«Наші боси, звичайно, не довіряють, вам не здається? У всякому разі, ви тут як сплячий; ти нічого не говориш і нічого не робиш, поки тебе не покличуть, правда? Він помахав пальцем. «Я перепрошую за «коротке резюме вищесказаного», але я з іншого відділу. Усі ці речі Секретної служби виглядають якось мелодраматично, але я хочу перевірити, чи є у мене правильні дані».

«Поки що все правильно», — запевнив я його. Розмова на мить припинилася, тому що офіціант підійшов прийняти наше замовлення. Я замовив крабове блюдо, не так часто буває, що хтось запрошує мене на обід. У Макінтоша був салат. Ми разом випили пляшку вина.

Коли посуд стояв на столі і ми знову могли безпечно поговорити, Макінтош сказав: «Є одна річ, яку я хочу бути абсолютно впевненим». Ви відомі тут поліції чи службам безпеки?

«Наскільки я не знаю, — сказав я, — я думав, що моє покриття водонепроникне». — Отже, у вас немає судимості?

'Немає.'

«А як щодо порушення закону?»

Я думав. «Звичайні речі. Кілька паркувальних талонів. Кілька років тому я подав до суду проти хлопця, який винен мені гроші».

'Хто переміг?'

«Проклятий цей хлопець», — сердито сказав я.

Макінтош усміхнувся. «Я прочитав ваш файл, тому я вже знаю його більшу частину, я просто хотів знати, як ви відреагували. Суть у тому, що у вас тут чистий аркуш, що стосується місцевих правоохоронних органів». Я кивнув. 'Це правильно.'

«Добре, — сказав він, — тому що вам доведеться працювати з південноафриканською поліцією, і це ніколи не спрацює, якщо вони дізнаються, що вас посадили сюди англійці. Я не бачу, щоб вони легко співпрацювали за таких обставин». Він погриз лист салату. — Ви коли-небудь були в Англії?

— Ніколи, — сказав я й завагався. «Ти маєш знати, що для обкладинки я трохи антибританець. Тут це дуже поширене явище, навіть для англомовних – особливо після питання Родезії. За таких обставин мені здавалося нерозумним їхати у відпустку до Англії».

«Нам краще на хвилину забути вашу обкладинку», — сказав Макінтош. «Я маю повноваження забрати вас, якщо вважаю це за потрібне. Призначення, яке я розглядаю для вас, буде в Англії».

Це все було дуже дивно. З повноліття я все життя провів на британській службі, але ніколи там не був. «Це звучить весело», — сказав я. «Це може бути розчаруванням, коли ви почуєте, яке ваше призначення», — похмуро сказав Макінтош. Він скуштував вина. «Дуже добре, — вдячно сказав він, — можливо, трохи гірко». Він поставив склянку. «Що ви знаєте про англійську пенітенціарну систему?» «Нічого».

— Я дам вам копію звіту Маунтбеттена, — сказав він

він. 'Захоплюючий матеріал. Але ось у чому річ. Лорд Маунтбеттен виявив, що англійська тюремна система дірява, як фермерський сир. Ви знаєте, скільки втеч відбувається щороку?»

'Немає. Було щось про це в газетах кілька років тому, але я не стежив за цим уважно».

— Більше п'ятисот. Якщо менше, вони вважають, що прожили вдалий рік. Звісно, більшість втікачів знову спіймано досить швидко, але невелика частина залишається осторонь - і ця невелика частина стає все більшою. Гнітюча ситуація, чи не так? — Я можу це уявити, — сказав я. Я не знав, куди він прямує, я не розумів, що я маю з цим робити. Макінтош не був тим, хто пропустив нюанс у голосі. Він подивився мені прямо в обличчя і спокійно сказав: «Мені наплювати, скільки вбивць, сексуальних маніяків, психопатів або дрібних злодіїв вдається втекти з в'язниці. Це викликає занепокоєння поліції та тюремників. Моя сфера компетенції – це державна безпека, і, як на мене, ситуація виходить з-під контролю. Це також думка прем'єр-міністра, і він доручив мені щось з цим зробити». — О, — сказав я невпевнено.

— О, — зневажливо повторив він. «Подивіться на це так: ми дали Джорджу Блейку 42 роки не лише як покарання, але й для того, щоб уберегти його від рук росіян. За п'ять років він прилетів і опинився в Москві, де говорить як божевільний. Ісусе Христе, вони навіть дали йому медаль, і це був ляпас».

Він подивився в свою склянку, розлютивши. — Припустімо, що Блейк не втік — припустімо, що його спіймали протягом місяця. Поліція була б рада, тюремник був би радий, а я б не зрадів! Я хотів би знати, що він робив того місяця — з ким спілкувався. Ви розумієте, куди я це веду?»

Я кивнув. «Якби це сталося, головна причина його ув'язнення також би зникла. Заставляти його ще 40 років лізти — все одно, що засипати колодязь після того, як втопилося всім відоме теля». «Так, і Блейк мав на увазі теля, а не саму людину». Макінтош неспокійно ворушився. «Вони будують в'язницю суворого режиму на острові Вайт. Маунтбеттен хоче назвати її Вектіс, що свідчить, серед іншого, про те, що він мав класичну освіту. Обізнаний хлопець, Маунтбеттен. Він хоч раз подивився на малюнки цього супернорора і показав, як легко когось витягти».

Він подивився на мене з очікуванням, ніби хотів, щоб я щось сказав. Ось що я зробив. 'Забирайся отримати?' Він посміхнувся. «Я радий, що ти так чудово відповідаєш опису у своєму файлі». Він підняв склянку. «Мені дуже подобається це вино». Я знову наповнив йому склянку. «Приємно знати, що мене так цінують».

«Якщо ви читали доповідь Маунтбеттена — особливо кінець, де він розповідає про нову в’язницю, — ви здивуєтеся, чи не взяли ви науково-фантастичну книгу. Замкнуте телебачення, інфрачервоні камери та логічно керовані електронні камери, які подають сигнал тривоги, якщо щось рухається в межах діапазону камери; це лише маленький шматочок - і, звичайно, лише для захисту. Для наступальних цілей є гелікоптери та скафандри з ракетним двигуном, їй-богу! Просто Джеймс Бонд. Ви розумієте, куди я насправді йду?» — Так, — задумливо сказав я, — організація.

"Правильно!" — сказав Макінтош. «Вперше за багато років хтось винайшов абсолютно новий злочин. Злочинність подібна до будь-якого іншого бізнесу – справа в прибутках – і хтось знайшов спосіб заробити на допомозі ув’язненим у втечі. Я думаю, що це почалося з великого пограбування поїзда; Ці хлопці отримали надзвичайно суворі вироки – Біггс і Вілсон отримали по 30 років – але вони мали гроші і змогли купити організацію».

Він зітхнув. «Іноді я думаю, чи знають судді, що вони роблять. Вбивця може втекти через десять років або й менше, але будьте обережні, коли посягаєте на чужу власність. У будь-якому випадку була створена організація, яка допомагала втекти довгостроково ув'язненим, які могли заплатити достатньо. Ви здивуєтеся, скільки їх залишилося. І як тільки така організація починає працювати, вона починає розширюватися, як і будь-який інший бізнес, і той, хто керує бізнесом, починає шукати нових клієнтів — і йому байдуже, звідки вони». — Росіяни?

— Хто ще, — кисло сказав Макінтош. «Мені байдуже, якщо всі грабіжники поїздів втечуть і будуть жити як Бог у Франції на Рив’єрі, але якщо державна безпека під загрозою, треба щось робити». Він нахмурився. «Якщо б я хотів, усіх спецв’язнів зібрали б у спеціальну в’язницю під охороною армії — військової поліції з повноваженнями вбивати, якщо необхідно. Але наші боси воліли б цього не робити».

Я з цікавістю запитав: «І яке це все має відношення до мене?»

— Я ще не закінчив із загальною картиною, — роздратовано сказав він. «Прем'єр-міністр хотів, щоб із цим щось зробили, тому щось було зроблено. Поліції дали шанс, як і Спеціальному відділу та більш незрозумілим і таємним службам контррозвідки. Всі вони нічого не готували. Був момент, коли щось здавалося виконаним; злочинець, який все ще перебував під вартою, виявився готовим до розмови. Ви можете здогадатися, що сталося». Я реаліст, тому сказав: «він раптово помер». «Так, вони допомогли йому за рогом», — сказав Макінтош. — Але перед цим його спочатку вивели з тюрми. Ви не вважаєте це жахливо брутальним? Ця організація настільки впевнена в собі, що може вивести когось із слідчих будинків Її Величності, навіть якщо він цього не хоче. Один його писк і він був би живий, але його все одно витягли. Ми знайшли його тіло через три дні, йому стріляли в голову ззаду». — Я нічого про це не читав, — сказав я.

«Це негайно було розцінено як повідомлення, небезпечне для безпеки держави», — трохи втомлено сказав Макінтош. «Ніхто не хоче щось схоже сурмили. У звіті Маунтбеттена є дещо приховане посилання - просто прочитайте параграф 260».

— І що я маю до цього? Я знову запитав. «Я прийду до цього, коли закінчу з цим. Ну, я турбуюся про державну безпеку, і викинь з голови цю романтичну нісенітницю про «спокусливого шпигуна та агента контррозвідки». Я працюю зовсім на іншому рівні, фактично на рівні уряду – підзвітний лише прем’єр-міністру. Оскільки ніхто інший нічого не придумав, він просто дав мені повну відповідальність виконувати роботу по-своєму — але, на жаль, не в моєму темпі». Він потер маківку. «Час, звичайно, відносна річ, як я сказав прем’єр-міністру, і він повністю зі мною згоден. Але будемо сподіватися, що поки я керую, не буде втечі шпигунів, тому що це моя голова буде котитися».

Він озирнувся й поманив офіціантові. «Давайте вип’ємо чашечку кави — я б захотів Van der Hum, я завжди пробую напій країни, в якій я перебуваю. Ви в?' «Просто дайте мені Драмбуї», — сухо сказав я.

Він замовив каву й алкогольні напої й різко продовжив: «Коли чув про хлопця на ім’я Ріарден — Джозеф Ріарден?» Я думав. 'Немає.'

— Саме так я думав, що Ріарден — або був — злочинцем. І дуже хороший. Хитрий, розумний і винахідливий, такий, як ти, можна сказати».

«Дякую за комплімент, — сказав я, — він мертвий?» «Він помер три тижні тому в Південно-Західній Африці. Жодних підозрілих обставин – звичайна ДТП. Бог дороги вимагає в жертву добрих і злих. Справа в тому, що ніхто не знає, що він мертвий, крім вас, мене та кількох високопоставлених південноафриканських поліцейських. Коли прем’єр-міністр призначив мені цю жахливу роботу, мені також надали певні пільги. Я негайно почав шукати когось на зразок Ріардена — нещодавно померлого злочинця, чию смерть можна було тримати в таємниці. Це може бути хтось із Канади, Австралії, Нової Зеландії, Сполучених Штатів чи навіть Південної Африки. Зрештою, це була Південна Африка. Ось фото».

Коли офіціант приніс каву, я поклав фотографію на стіл лицьовою стороною вниз і перевернув її лише після того, як ми знову залишилися наодинці. Макінтош кинув на мене схвальний погляд, і я уважно оглянув фотографію. Він сказав: «Як тільки у мене з'явився Ріарден, я почав шукати когось, хто був би схожий на нього і міг би здатися південноафриканцем». Комп’ютери — чудові машини — за двадцять хвилин вони з’явилися разом із вами». «Тож мені доводиться прикидатися кимось іншим», — сказав я. «Я робив це раніше, але це ризиковано. Вас легко виявити».

— Я так не думаю, — упевнено сказав Макінтош. «По-перше, ти їдеш до Англії, де Ріарден ніколи не був, і, крім того, ти практично ні з ким там не контактуватимеш, тож мало шансів, що ти зустрінеш когось із його приятелів».

Я запитав: «Що сталося з останками Ріардена?»

«Його поховали під іншим іменем. Я організував це».

«Сумно за його родину», — сказав я. «Він був одружений?»

«Ні, не жінка. І його батьки можуть обійтися без нього».

Я дивився на цього сухорлявого маленького чоловічка з його рідким пісочним волоссям і безбарвними віями і думав, що він, мабуть, абсолютно безжальний виродок. Мені було цікаво, як я буду ладити з ним під час призначення, яке він, очевидно, мав на увазі. — Отже, я Ріарден, — сказав я, — і я в Англії. Що потім?'

— Не так швидко, — сказав Макінтош. «Хоч Ріарден був розумним, його обдурили — одного разу. Ви щось знаєте про південноафриканські в'язниці?» «Нічого. Дякувати Богу!'

«Тоді вам краще почати. Я попрошу когось провести вам невеликий курс про умови ув’язнення та жаргон — особливо жаргон». Скривлена посмішка. «Це може бути гарною ідеєю, якби ви посиділи на місяць, щоб трохи заглибитися в це. Я можу це організувати». Я бачив, як він грається з цією ідеєю, а потім відкидає її. Він похитав головою. «Ні, це не працює. Надто ризиковано. Мене це тішило, я не особливо люблю тюрму. Він випив каву. «Ходімо, тут стає занадто тісно, і я хочу спокійно обговорити решту». Він оплатив рахунок, і ми вийшли з ресторану. Ми трохи погуляли і сіли на землю під грушею. Не було жодного зацікавленого вуха в радіусі п’ятдесяти ярдів. Він дістав люльку і почав її наповнювати. «Кожен, хто намагався захопити цю організацію, зазнав невдачі. Вони намагалися ззовні, вони намагалися проникнути в організацію і їм це не вдалося. Вони намагалися змусити несправжніх в’язнів втекти через організацію, і це не вдалося. Організація має фантастичний апарат безпеки. Зараз ми знаємо стільки ж, скільки й на початку, і це лише одне. Організація відома в злочинному світі як Зломщики. І це не допомагає нам на нашому шляху».

Він чиркнув сірником. «Стеннарде, це добровільне завдання, і я мушу попросити вас вирішити зараз. Я не можу тобі більше нічого сказати - я вже сказав тобі занадто багато. Я маю сказати тобі, що якщо щось піде не так, це виглядатиме погано для тебе — і ймовірність бути вбитим — навіть не найгірша частина. Принаймні на мою думку. Я особисто не хотів би бути доступним для цього; Я можу тобі це сказати. Я не можу бути більш чесним». Я ліг на траву і дивився крізь гілки на небо, вкрите листям груші. Моє існування в Південній Африці було спокійним, нічого не відбувалося. Сім років тому я був у поганій формі і поклявся, що більше ніколи цього не робитиму. Гадаю, мої боси зрозуміли, що я до цього ставлю, і дали мені ту роботу в Південній Африці як певну пенсію — винагороду за надані послуги. Бог знає, що я ніколи нічого не робив, щоб заробити гонорар, який добре зростав на тому банківському рахунку в Англії і якого я ніколи не торкався. Але час лікує всі рани, і останні кілька місяців я відчував неспокій — хотів, щоб щось трапилося — землетрус чи щось інше. І тут стався мій особистий землетрус у вигляді цього нікчемного на вигляд чоловіка Макінтоша — людини в інтимних стосунках з Кабінетом міністрів, яка балакала з прем’єр-міністром про державну безпеку. Я мав туманне уявлення про те, куди він хоче піти, і це не здавалося надто складним. Можливо, ризиковано, але не надто важко. Я не боявся банди англійських головорізів, вони не могли бути гіршими за хлопців, з якими я мав справу в Індонезії. Я бачив там цілі села, повні трупів. Я прокинувся. "Добре, я в".

Макінтош трохи сумно подивився на мене й ніжно поплескав по руці. «Ти божевільний, — сказав він, — але я радий, що ти приєднався до нас. Можливо, для цієї роботи нам потрібне божевілля, звичайні методи нікуди не дійшли».

Він спрямував ніжку своєї люльки мені в груди. «Це цілком таємно. Відтепер про це знатиме троє — ти, я і ще хтось — навіть прем’єр-міністр про це не знає». Він злобно хихикнув. «Я намагався йому сказати, але він не хотів про це чути. Він знає, який я, і він сказав, що хоче тримати руки чистими - він сказав, що йому, можливо, доведеться відповідати на запитання в Палаті громад, і він не хоче, щоб його поставили в положення, коли він повинен був брехати». Я запитав: «А як щодо південноафриканської поліції?» — Вони нічого не знають, — прямо сказав Макінтош. «Це quid pro quo — послуга у відповідь. Але вони можуть дослідити ваше минуле — чи зможуть вони це впоратися?» «Мабуть, — сказав я, — їх придумали фахівці». Макінтош обережно потягнув люлькою й випустив у повітря клубок диму. «Кілька людей намагалися проникнути в цю організацію, але не змогли — тому ми починаємо спочатку і запитуємо: «Чому їм це не вдалося?» – Одним із найперспективніших підходів здавався імітаційний в’язень, який чекав на звернення. Свого часу в тюрмах Англії було не менше восьми приманок. Ні до одного з них не звернулися. Як ви думаєте, що це означає?» «Руйкери мають хороший розвідувальний апарат», — сказав я. "Б'юся об заклад, вони проводять певні дослідження, перш ніж звертатися до когось". «Я повністю з вами згоден, а це означає, що наша наживка, Ріарден, повинна витримати пильний розгляд. На його обкладинці не повинно бути жодного порожнього місця. Будь-що інше?' «Нічого, що відразу спадає на думку».

— Користуйся розумом, чоловіче, — сказав Макінтош із презирливим виразом обличчя. «Злочин, чувак; злочин! Ріарден — точніше, ви — скоїте злочин в Англії. Вас схоплять — я подбаю про це — засудять і кинуть до в’язниці. І це має бути особливий вид злочину; те, що пов’язане з великими коштами, які не повертаються. Зломщики повинні бути впевнені, що ви знайдете гроші на втечу. Що ти думаєш, враховуючи те, що я тобі вже сказав?»

— Небагато, — сказав я. «Це не має бути надто важко організувати».

— Ні, це не має бути надто складним, — зацікавився Макінтош. Дивіться, Стеннарде! це буде справжній злочин - розумієш? Одного цього достатньо. Я організую досить великий злочин, а ти його здійсниш. Ми збираємося вкрасти значну суму грошей у невинного англійського громадянина, який буде кричати про це з усіх дахів. Це не буде виглядом, тому що... — Він вимовив слова окремо. «Я... може...не...дозволити...через...... кошик ... щоб ... впасти».

Він обернувся й серйозно сказав: «Це означає, що коли вас засудять, ви потрапите до в’язниці за цілком реальний злочин, і якщо щось піде не так, ні я, ні хтось інший нічого не зможе з цим зробити, абсолютно нічого». Якщо ви отримаєте чотирнадцять років, ви гнитимете у в'язниці чотирнадцять років, якщо Зломщики не зв'яжуться з вами. Причина цього в тому, що я не можу абсолютно нічим ризикувати з цією операцією. Ви готові ризикнути?»

Я глибоко вдихнув. «Ісусе! Ви багато просите». — Так і треба робити, — твердо сказав він. «Такий досвідчений офіцер, як ти, міг би вибратися з дірявої англійської в’язниці з однією рукою, зв’язаною за спиною. Але ти ні, блін! Ти сидиш на дупі і чекаєш, поки до тебе прийдуть Брейкери

незалежно від того, скільки часу їм потрібно, щоб почати. Ти мене, біса, розумієш? залишається чекати?' Я подивився в його фанатичні очі і ласкаво сказав: «Я розумію. Не хвилюйся, я зараз не відступлюся. Я дав вам слово».

Він глибоко вдихнув і розслабився. «Дякую, Стеннарде». Він усміхнувся мені. — Я не хвилювався за вас — у всякому разі, не надто.

— Мені було щось цікаво, — сказав я. Маунтбеттен оглянув в'язниці після того, як Блейк полетів. Це було досить давно. Чому така поспішність?» Макінтош простяг руку й постукав люлькою об стовбур груші. — Гарне запитання, — сказав він. «По-перше, вплив звіту Маунтбеттена починає зникати. Коли звіт був оприлюднений і в'язниці почали посилювати заходи безпеки, усі соціологи та офіцери пробації викричали від обурення - і ви не почуєте, як я скажу, що вони були неправі. В'язницю можна розглядати двояко - як місце відбування покарання і як можливість реабілітації. Раптове посилення заходів мало шансів на реабілітацію. Реформатори кримінально-виконавчої системи писали, що це завдало не менше десяти років шкоди протягом шести місяців».

Він підняв плечі. «Мабуть, вони мають рацію, але це не моя сфера. Мене не цікавлять звичайні ув'язнені - моя сфера - Лонсдейли та Блейки. Коли ви спіймаєте їх, ви можете зробити дві речі: поставити їх до стіни та вистрілити в них або викинути у смітник. Однак ви ув’язнюєте їх не для того, щоб покарати чи покращити їх, а щоб не допустити їх до обігу через те, що вони знають».

Його відповідь не мала нічого спільного з тим, про що я запитував, тому я штовхнув його. «І? Чому поспіх?» «У них велика риба на гачку», — сказав він. «Найбільший із спійманих. Бог знає, що Блейк був гарним уловом, але це акула порівняно з Блейком — і він не може втекти. Я благав прем’єр-міністра створити спеціальну в’язницю для таких ув’язнених, але він відповів «ні».

пішов проти його політики. Тому Слейд потрапляє в один із звичайних слідчих ізоляторів, але вже як особливий в’язень». — Слейд! Я задумливо сказав: «Ніколи про це не чув». — Він у лікарні, — сказав Макінтош. «Коли ми схопили його, він отримав поранення в стегна. Коли він одужає, він постане перед судом, і якби ми винесли вироки, як у деяких штатах США, він отримав би п'ять тисяч років. Як зараз, нам доведеться триматися за нього близько двадцяти років — після цього це вже не матиме такого великого значення». «Двадцять років! Тоді він повинен знати багато». Макінтош повернув до мене своє скривлене презирством обличчя. «Ви можете собі уявити, що росіянин — Слейд — росіянин — міг би стати другим за вищою посадою начальником великого відділу британської секретної служби, відповідального за контррозвідку по всій Скандинавії. Це зроблено, і сер Девід Таґґарт, той клятий дурень, який його призначив, був підвищений — тепер він лорд Таґґарт із місцем у Палаті лордів. Він пирхнув. «Але він не буде виступати з промовами або віддавати свій голос. Якщо він знає, що для нього добре, він назавжди мовчитиме».

— Яке мені діло до Слейда? Я запитав.

«Я спробую наблизити вас до нього», — сказав він. «А це означає порушення закону. Те, що знає Слейд, — чистий динаміт, і я порушу всі англійські закони, починаючи з содомії, щоб утримати цього виродка там, де йому місце». Він захихотів і вдарив мене по руці. «Ми не збираємося порушувати закони материнської Англії, Стеннарде; ми їх розтопчемо».

Я трохи шоковано сказав: «Тепер я розумію, чому прем'єр-міністр не хотів вас слухати!»

— О так, — недбало сказав Макінтош, — це зробило б його співучасником, а він занадто джентльмен, щоб бруднити руки. Крім того, його сумлінню було б важко переварити». Він подивився на небо і задумливо сказав: «Цікаві створіння, ці політики». Я запитав: «Ти знаєш, що це за дерево?» Він обернувся й подивився на це. «Ні, я цього не знаю». — Це груша, — сказав я. «Якщо операція провалиться, я залишуся ні з чим

груші, але потім смажені. Просто подивіться уважно».


4

Гадаю, можна назвати Макінтоша патріотом, але дивним. У наші дні залишилося не так багато справжніх патріотів; над патріотизмом стало модно висміювати – над ним жартують сатиричні телепрограми, а для натовпу, джет-сету, його взагалі не існує. І оскільки Патріоти такі слабкі, ви не можете з ними занадто дикувати. Для випадкового спостерігача Макінтош мав дивну схожість із фашистом, що пофарбувався в шерсть; його богом була Англія — не Англія зелених лугів і приємних сільських доріг, величних будівель чи гамірних міст, а Англія як ідея, як втілення держ. Його погляди ґрунтувалися на переконаннях Платона, Макіавеллі та Кромвеля, які, якщо подумати, не такі вже й далекі від переконань Муссоліні, Гітлера чи Сталіна.

Але було й більше, про що я дізнався пізніше, хоч і набагато пізніше. Роботи було багато, а часу на це було небагато. Я вивчав умови у в'язницях Південної Африки за допомогою тюремного охоронця і для того випадку прикинувся соціологом. Він порадив мені прочитати працю Германа Чарльза Босмана, яка була непотрібною, бо я вже це зробив. Босман, мабуть, найкращий англомовний автор Південної Африки, знає все про умови ув’язнення – він відсидів за вбивство свого зведеного брата, і він дуже яскраво написав про свій досвід у центральній в’язниці Преторії – Преторії Тронк, як її там називають – де Ріарден і зручно, також відбув покарання.

Я також вивчав судимість Ріардена, взяту з файлів Vorsterplein. У тій справі було небагато фактів і дуже багато підозр. Ріарден був лише один раз, і то за відносно незначний злочин, але підозри проти нього не були помилковими. Його підозрювали майже в усіх можливих злочинах: від крадіжки зі зломом до контрабанди наркотиків, від збройного пограбування до незаконної купівлі золота. Він був різносторонньою фігурою, зі сталевими нервами та дуже розумним; його непостійні та несподівані зміни в злочинній діяльності вберегли його від проблем. Він був би хорошим агентом розвідки.

Це мене розсміяло. Можливо, Макінтош мав рацію, коли казав, що Ріарден дуже схожий на мене. У мене не було ілюзій щодо себе і того, що я роблю. Це був брудний бізнес, де було дозволено все і з дуже невеликим почуттям честі. У мене це виходило так само, як був би Ріарден, якби хтось надумав його завербувати. Там ми стояли, як птахи, Макінтош, Ріарден і Стеннард.

Макінтош був зайнятий на вищому рівні - тягнув за ниточки в Південній Африці. З того, як люди почали танцювати, як маріонетки, я міг чітко судити, чи мав він рацію, коли казав, що прем’єр-міністр надав йому «певні пільги». Це була контррозвідка на дипломатичному рівні, і мені стало цікаво, що таке quid pro quo — що ми зробили для південноафриканців, щоб отримати таку співпрацю, не поставивши жодного запитання?

Поступово я перетворився на Ріардена. Інша зачіска мала велике значення, і я звернув багато уваги на трансваальський акцент, акцент золотодобувних міст. Я вивчав фотографії Ріардена і переймав його манеру одягатися та поставу. Було шкода, що у нас не було жодної плівки з ним, те, як хтось рухається, говорить багато про що. Мені просто довелося пограти на це.

Одного разу я сказав Макінтошу: «Ти сказав, що у мене мало шансів зустрітися з кимось із друзів Ріардена в Англії, тому що я буду вільний лише на короткий час». Усе це добре, але ймовірність того, що я зустріну когось із його товаришів у в’язниці, набагато більша, ніж на Оксфорд-стріт».

Макінтош виглядав задуманим. 'Це правда. Я можу зробити наступне

Я накажу перевірити всіх у вашій в’язниці, і всіх, хто коли-небудь був у Південній Африці, буде переведено. Їх ніколи не може бути багато, і це зменшує ваш ризик. Я впевнений, що причину переведення ніхто не помітить – ув’язнених переводять постійно». Він тренував мене невпинно. — Як звати твого батька? «Джозеф Ріарден». «Професія?»

«Шахтар – на пенсії».

"Ім'я твоєї матері?"

«Маргеріт».

'Дівоче прізвище?'

«Ван дер Остхуйзен».

'Де ти народився?'

"Дужка".

'Дата?'

«28 травня 1938 року».

«Де ви були в червні 1968 року?»

«У... Кейптауні».

«Який готель?»

«Місце Артура».

Макінтош тицьнув мені пальця під ніс. «Неправильно! Це було в листопаді того року. Це має стати краще». «Я міг би домовитися, якби мені довелося», — сказав я.

'Може бути. Але це має бути виснажлива робота – жодних тріщин, які потрібно залатати. Але повернемося до навчання».

Я знову ткнувся носом у файли, трохи роздратований. Господи, ніхто не повинен був пам’ятати все своє життя до хвилини. Але я знав, що Макінтош мав рацію. Що більше я знатиму про Ріардена, то в безпеці я буду.

Нарешті все закінчилося, і Макінтош збирався виїхати до Англії. Він сказав: «Поліція тут трохи хвилюється за вас; вони дивуються, чому ми обрали вас для роботи. Вони дивуються, як я міг так швидко отримати в руки австралійського іммігранта, щоб грати за Ріардена. Я не думаю, що ти зможеш повернутися сюди знову». "Вони будуть говорити про це?"

«Ні про що не говорять, — сказав він позитивно, — про вас знають лише кілька високопоставлених людей, які не знають, як це працює — ось чому вони такі цікаві. Але це все цілком секретно, на дипломатичному рівні, все закрито, і південноафриканці вміють це робити. Вони знають, що таке безпека. Що стосується поліції середнього та нижчого рівнів, вони будуть здивовані, якщо Ріардена спіймають в Англії, але вони зітхнуть з полегшенням і забудуть про нього на кілька років».

Я сказав: «Якщо ви маєте рацію щодо Брейкерсів, вони ретельно перевірятимуть мене тут, у Південній Африці». — Це може тривати довго, — упевнено сказав він, — ти добре впорався, Стеннарде. Він усміхнувся. «Коли все закінчиться, ти, мабуть, отримаєш медаль. Ми обміняємося кількома словами з причетними — страховою компанією, людиною, яку ми грабуємо, тощо. Міністр дасть вам повне прощення, і на вас не залишиться навіть плями». «Якщо зможемо», — сказав я. «Якщо щось піде не так, мені залишаться кляті груші». Я подивилася йому прямо в очі. «Я хочу більше впевненості. Я знаю, що ти божевільний від безпеки — і це правильно. Ви це організували, а про операцію знають троє людей - ви, я і ще хтось. Я хочу знати, хто цей «хтось», на випадок, якщо з тобою щось трапиться. Я матиму великі неприємності, якщо вас зб’є автобус».

Він думав. — Ви маєте рацію, — сказав він, — це мій секретар. — Ваш секретар, — безвиразно сказав я.

— Так, місіс Сміт — чудовий секретар, — сказав він. «Дуже ефективно. На даний момент вона дуже наполегливо працює над справою». Я кивнув. — Є ще щось, — сказав я. «Я розглянув можливості. Що станеться, якщо я звільнюся без Слейда?» — Тоді, звісно, ти підеш за Брейкерсами. «Що буде, якщо Слейда звільнять, а мене ні?»

Макінтош знизав плечима. «Це не буде твоєю провиною. Доведеться залишити це нормальній владі.

Не те щоб мені це дуже подобається».

«А що ти про це думаєш», — сказав я. — Припустімо, що ми з Слейдом звільнені. Що потім?' «Ах, я розумію, що ти маєш на увазі».

«Це те, на що я сподівався. Що важливіше? Знищити Брейкерс чи відправити Слейда назад до в’язниці?»

Якусь мить він замовк. «Слейд, безумовно, найважливіший, але було б непогано, якби ви обидва виконали завдання, коли з’явиться нагода. А щодо повернення Слейда, розсудіть самі. Якщо він помре, я не проллю сльози. Важливо, щоб Слейд не був втрачений з поля зору — він не повинен передавати свої дані третім особам. Він швидко глянув у мій бік своїми блідо-блакитними очима. «Мертві люди не розмовляють».

Так ось і все. Наказ убити Слейда — якщо я вважаю за потрібне. Я почав розуміти застереження прем'єр-міністра щодо Макінтоша. Прирученого ката не дуже приємно мати вдома. Він поїхав до Англії наступного дня, а я пішов за ним через два місяці у відповідь на інший лист від Люсі. Пограбування було налаштоване.


OceanofPDF.com

VI


1

Я дивився на бренді в келиху. Я довго думав і не випив ні краплі. Час випивки минув і настав час роздумів. І мені було про що до біса багато думати.

Усе сталося так, як планував Макінтош. Злочин, суд, в'язниця, Слейд і The Breakers. Тоді все пішло не так. Вони були висококваліфікованою бандою і дбали про безпеку, як і будь-яка професійна спецслужба. Ось я був, втиснутий у їхню організацію, як цвях у шину, і не ближче до знищення банди, ніж я був у Південній Африці.

Саме той клятий шприц у фургоні, що рухався, змінив ситуацію на їхню користь. Я не очікував такого чи такого захоплення. І все ж я міг зрозуміти їхню точку зору; вони працювали за принципом «кому що треба знати», і тому, хто втік, не потрібно було знати, як він утік — лише те, що він справді втік. Ця банда була занадто гарною, щоб бути правдою. І я втратив Слейда.

Це було найгірше. Макінтош повернув би мені шию, якби я пройшов повз Болхуфд. Його вказівки були двозначними, але чіткими; якщо був шанс втратити Слейда, я повинен був його вбити. Я міг перерізати йому горло тупим кухонним ножем, поки він спав, або задушити його шматком електричного шнура від настільної лампи. Я не робив ні того, ні іншого. Звичайно, якби Слейда вбили однієї ночі, я був би трупом наступного ранку, але це була не причина, чому я цього не зробив. Я зважив шанси й зробив деякі припущення — ми зі Слейдом підемо вперед разом; що в мене ще є шанс втекти і взяти Слейда з собою; що моє покриття все ще в безпеці. Жодне з цих припущень не виявилося дійсним, і тепер все було в руїні. Я лежав на ліжку, заклавши руки під голову, і дивувався, як вони виявили помилкову особу. Болхофд намагався переконати мене, що він знає, що я не Ріарден, порівнюючи це з відбитками пальців Ріардена, які були в файлах на Vorsterplein. Я знав, що це відверта брехня, тому що я особисто замінив відбитки пальців Ріардена в тому самому файлі на свої, а Макінтош стояв і дивився, і кожен відбиток, який виходив із цього файлу, мав збігатися з моїм.

Якщо Болхофд знав, що я не Ріарден, я впевнений, що це було не через мої відбитки пальців — то чому ж він намагався мене обдурити?

Я глибоко задумався і випробовував одну гіпотезу за іншою. Наприклад: Болхофд просто підозрював, що я не Ріарден, — чи не блефував він, сподіваючись, що я зловлю? Я не злякався. Мені вдалося змусити його поставити його в положення, коли він мав би знайти ці відбитки пальців. Я чудово знав, що в нього їх немає, і якби він мав, вони б точно збігалися з моїми. Це була одна з багатьох можливостей, але всі вони зводилися до одного — або Болхофд був упевнений, що я не Ріарден, або він просто підозрював. І в обох випадках проблема полягала в тому, як, біса, він дізнався. Де я зробив помилку?

Я подумки проаналізував свої дії після прибуття до Англії, але не знайшов слабких місць. Я не зробив нічого, ні словом, ні ділом, що могло б підірвати моє прикриття і це призвело до неприємної підозри, що стався витік інформації – слабкість безпеки.

Я подумав про Макінтоша. Це був жорсткий, безжальний, підступний виродок, який продав би власну бабусю, щоб зробити мило, якби це мило можна було використати для плавного спуску на воду державного корабля. Я роздратовано похитав головою. Це було дуже перебільшено, показуючи, що я втомився, але в цьому була частка правди. Якби Макінтош вважав, що йому доречно ризикувати моєю безпекою, він би зробив це без вагань.

Я глибоко задумався над цим, а потім поки що відкинув цю можливість, бо не бачив у цьому сенсу. Потім була суперефективна Люсі Сміт, якій Макінтош дуже довіряв і про яку я нічого не знав. Звичайно, були й інші можливості; обидва могли несвідомо розкрити моє прикриття, офіс могла бути обшукана зацікавленою третьою стороною тощо.

Я пішов у ванну і облив обличчя холодною водою. До біса хитрість Макінтоша! Тепер мені потрібно було знайти спосіб вибратися з цієї пастки. Треба було менше думати про це як Я опинився тут, і далі про це як щоб вийти.

Я витер обличчя, повернувся до спальні й сів за стіл, щоб оглянути свій арсенал. Навчений агент на моїй посаді виготовляє свою зброю з підручних речей, коли і де тільки може. Наприклад, у мене було триразове харчування з перцем на столі. У моїй кишені був аркуш паперу, в якому було достатньо перцю, щоб осліпити людину, і він міг би стати в нагоді, якщо випаде відповідна нагода.

Трохи подумавши, я підійшов до гардеробу й дістав шкарпетку, яку наполовину наповнив землею з кожного квіткового горщика, виставленого на підвіконні. Я зважив носок, розкрутив його і вдарив об долоню. Це звучало задовільно. Він був не такий гарний, як мішок з піском — менш важкий, — але я міг ним обійтися. Є багато способів вибратися із замкненої кімнати. Ви можете стріляти, якщо у вас є рушниця. Ви можете підпалити кімнату, але це ризиковано; немає гарантії, що ти вийдеш, і це може мати катастрофічні наслідки — я завжди із захопленням читаю про горіння матраців, але краще не ризикую. Ви можете використовувати багато форм обману, але я не думав, що цих хлопців легко обдурити; Я вже пробував

Bolhoofd, щоб змусити мене прогулятися у дворі, і він не впав на це.

Це повернуло мене до Болхуфа і до того, що саме він зробив, коли зайшов до кімнати. Він був дуже обережний; двері відчинялися, і він входив, він закривав двері за собою, завжди спиною до дверей. Чоловік з іншого боку дверей завжди замикав їх. Болхофд завжди стояв до мене передньою частиною. Я трохи поекспериментував, спробував зрозуміти його, але мені це ніколи не вдалося. Також він мав при собі пістолет. Якщо від цього залежить ваше життя, такі деталі виділяються, і яким би ретельно не був викроєний костюм, ви завжди побачите пістолет. Тож мені довелося спробувати підійти до Болхуфа та збити його шкарпеткою, повною вологого ґрунту. І для цього була потрібна хитрість — він мав повірити, що я перед ним, тоді як насправді я був за ним. Оскільки я не гіпнотизер, я насправді не розумів, як це зробити, але все одно дослідив проблему.

Через деякий час я пішов у ванну і пустив воду в унітазі. Ланцюга не було, це був один із тих сучасних низьких бункерів, які приводяться в дію коротким важелем. Тоді я пішов на полювання за шнуром. Насправді мені потрібен був клубок мотузок, але його в мене не було, тож я мусив імпровізувати.

Вимикач світла у ванній кімнаті працював відповідно до будівельних норм, вимикачем на стелі, з якого звисав міцний шнур на висоту руки. Це було добре приблизно на півтора метра. Приліжкова лампа мала шнур у розетці на плінтус за ліжком, шнур двожильний, покритий пластиком, дроти скручені між собою. Коли я роз'єднав дроти, у мене був гарний шматок шнура.

На туалетному столику була лампа, яка забезпечувала ще більшу довжину, але все одно недостатньо, тому я був змушений скористатися іншими джерелами. Мій халат був махровий і мав пояс із шнурком. Я розплела цей шнур на кілька ниток, які знову сплела, і нарешті мені вистачило. Насправді було достатньо дроту, щоб зробити петлю — це правда не так ефективно, як дріт для піаніно, — але я не мав змоги скаржитися на це.

Я зробив петлю на кінці довгого шнура і прикріпив її до ручки бачка; потім я протягнув шнур через ванну, вздовж стін спальні, а потім прямо до дверей. Кілька шківів стали б у нагоді, але замість цього я використав ізольовані скоби, які тримали електричний дріт, і сподівався, що вони витримають. Це було не так.

Легкий потяг — нічого не сталося. Сильніший потяг дав той самий результат, і скоба зіскочила з плінтуса. Це взагалі не спрацювало.

Я повернувся до ванної кімнати й знову пустив воду в унітаз, якомога менше натискаючи на важіль. Це було явно надто туго, щоб його стягнути за допомогою імпровізованого шнура; Треба було придумати щось інше. Я деякий час розглядав бачок, а потім зняв кришку, оголивши нутрощі — поплавок і все, що з ним супроводжувалося, — винайдений тим неоспіваним генієм Томасом Креппером. Натискання важеля вниз призвело до того, що поршень піднявся, і я припустив, що саме тертя в цьому механізмі ускладнює рух важеля. Я подумав, що якби я міг від’єднати ручку та працювати безпосередньо з нагрівачем, це спрацювало б.

Через півгодини я був готовий спробувати знову. Я зробив шнур довшим, відірвавши шматок простирадла; це було видно, але у ванній це не мало значення. Я залишив двері у ванну прочиненими й повернувся до свого посту на іншому кінці мотузки. Я підняв його, швидко помолився і потягнув із поступово зростаючою силою.

Туалет біг із привітним і шумним потоком води. Я відпустив шнур і уважно оглянув кімнату, щоб переконатися, що все на місці, що ніщо не може видати план Болхеду, коли він увійде. Все було акуратно та охайно, за винятком ліжка, яке я прибрав. Я взяв аркуш там, де вже відірвав смужку, і порвав його далі на довгі смужки. Я міг би цим скористатися. Тоді я знову застелила ліжко.

Треба було зробити ще кілька справ. Я відкрила шафу і подивилася на вміст. Був акуратний темно-сірий костюм, спортивна куртка з штанами незвичайного кольору і пара коричневих туфель. Я не знав, де я був - на селі чи в місті - якщо я виявлявся в місті, то костюм краще підходив; але якби я був у сільській місцевості, костюм виділявся б на милі навколо, з іншого боку, більш неформальний одяг був би недоречним навіть у місті. Тому я вибрала спортивну куртку з аксесуарами. Шапку і плащ я теж узяв.

Раніше я бігав і зрозумів, що найважче загалом — це, здавалося б, прості вмивання й вигляд певною мірою розумним. Якби моя борода була іншого кольору, ніж моє волосся, я б привернув до себе увагу - та блондинка попередила мене голитися двічі на день. Цю проблему не забруднювати – це те, про що поліція добре знає, і, шукаючи ув’язненого-втікача, вона регулярно перевіряє всі громадські туалети на вокзалах і у великих готелях.

Тож я взяв бритву, шматок мила, рушник і мочалку — усе це ідеально поміщається в кишені плаща, не надто випираючи. Я нещільно змотав свій дротяний дріт і засунув його в пов’язку свого капелюха. Кожен поліцейський, гідний свого імені, визнає таку річ; Якби мене обшукали, то це б не було помітно – одразу б кинули.

Це також стосувалося гармати — якби я зміг дістати артилерію Болхуфа. Це привело мене до іншої проблеми. Якою мірою я мав право використовувати вогнепальну зброю, якщо виникла така потреба?

Культ Джеймса Бонда породив багато нісенітниць. Немає подвійних чисел О та «дозволу на вбивство». Наскільки я знав, у мене взагалі не було номера, крім, можливо, номера файлу, як у будь-якого іншого працівника; у всякому разі, до мене ніхто ніколи не звертався ні за номером 56, ні за будь-яким іншим номером – навіть 0056. А офіцерам забороняється використовувати громадські вулиці як тир. Це не означає, що офіцери ніколи не вбивають, але вони вбивають лише за наказом і за ретельно визначених обставин. Вбивство супротивника оцінюється надзвичайно погано; це створює багато безладу та є непоправним. Зазвичай існують інші способи змусити когось замовкнути, які є майже такими ж ефективними.

Але іноді це потрібно зробити, і тоді для цього призначається агент. Я не знаю, чи це означає те саме, що дозвіл на вбивство; у будь-якому випадку, воно не дає загального дозволу сіяти необмежену смерть і прокляття. Ви залишаєте забагато непояснених тіл, і Секретна служба більше не є таємницею.

Макінтош не казав мені вбивати нікого, окрім Слейда, і це, як правило, означало відсутність «нещасних випадків». Такі незамовлені смерті відомі в бізнесі як «нещасні випадки», і будь-який поліцейський, досить дурний, щоб спричинити таку аварію, буде швидко покараний за те, що він ненадійний і некомпетентний. Офіцер поліції, який залишив за собою сліди трупів, викликав би невимовний жах у тих маленьких скляних офісах у Вайтхоллі з цими невинними та оманливими іменами на дверях.

Насправді все оберталося навколо одвічного морального питання - коли хтось має право вбивати іншого? Я розв'язав це, процитувавши приказку «Убий або будеш убитий!». Якби мені загрожувала небезпека, я б убив, захищаючись, інакше б не зробив. Я вбив лише одну людину в своєму житті, і через це я смертельно хворів на два дні.

Маючи це на увазі, я почав будувати плани підпалу. Під час обшуку в шафі з напоями було виявлено півтори пляшки південноафриканського коньяку, майже повну пляшку скотчу, той самий джин і півпляшки Drambuie. Кілька експериментів показали, що коньяк і драмбуї були найбільш легкозаймистими, хоча і не такими лютими, як хотілося б. Я пошкодував, що не віддав перевагу рому – на ринку є кілька приємних 100% продуктів, які б мені тепер добре прислужилися – хоча Бог знає, що це робить зі слизовою оболонкою шлунка. Тоді я ліг спати і заснув сном праведного.


2

Наступного ранку сніданку не було. Замість того, щоб Таафе увійшов, штовхаючи візок перед собою, він прибув із порожніми руками й смикнув великим пальцем у бік дверей. Я знизав плечима і вийшов з кімнати разом з ним. Здавалося, гра закінчилася.

Мене провели вниз і я пішов коридором до темної кімнати, де я підписав чек. У коридорі я пройшов повз пару звичайних типів, які нервово сиділи на краєчках стільців, ніби вони були в приймальні дантиста. Вони дивилися на мене без особливого інтересу, коли я проходив повз них до кімнати, де на мене чекав Болхофд.

У нього був холодний погляд. «У вас була ніч на роздуми, — сказав він, — а тепер придумайте свою історію, містере, ким би ви не були».

Я пішов в атаку. — Де ті відбитки пальців?

— У нас такого тут немає, — коротко сказав він. — У будь-якому випадку, це вже не потрібно.

«Я все ще не розумію, про що ти говориш, — сказав я, — і якщо ти думаєш, що я всю ніч крутив якусь фантастичну історію, щоб тобі догодити, ти все одно божевільніший, ніж я думав. Мені не так багато справ, але я маю щось краще». Я сказав йому чисту правду.

Він несхвально вигукнув. 'Ви лежите. Невже ще не зрозуміло, що все закінчилось? Є лише одна дрібниця, яку ми хотіли б знати — ваша особистість». Він жалісливо похитав головою. «Ми знаємо, що ти не Ріарден.

Єдине, що ми хочемо знати, це хто ти, біс, такий». Чому він так хотів це знати? У мене була якась ідея. Якби я не був Ріарден, він хотів знати, чи справді я пропав. Це важливе знання, якщо ви плануєте когось убити. Чи був я важливий? У мене були важливі зв'язки? На кого я працював? І чому? На всі ці питання він хотів би отримати відповідь.

Він був до біса впевнений, що я не Ріарден; це було досить тривожним. Я глибоко зітхнув. «Я Джозеф Рірден. За словами Косгроува, ви дуже ретельно перевірили моє минуле, перш ніж звільнити мене з в'язниці. Чому цей раптовий поворот, Bolhoofd? Ви намагаєтеся позбутися своїх зобов'язань?»

«Не називай мене Болхедом», — різко сказав він мені. «Мені не потрібні відбитки пальців, щоб сказати тобі, що ти не Ріарден, тому що ти щойно довів це сам. У коридорі ви пройшли повз літню пару, містера і місіс Ріарден із Бракпана, Південна Африка. Твій улюблений старий батько і твоя обожнювана стара мати, ти брудний виродок. Ви не впізнали їх, і вони не впізнали вас».

Я не міг на це сказати багато, тому тримав язик за зубами. Але мій живіт сильно впав.

Сферехед показав зуби в холодній усмішці. «Я сказав, що все закінчилося, і я це мав на увазі. Ми знаємо все про Макінтоша, і немає сенсу заперечувати, що ви його знаєте. Ми знаємо все про цю розумну гру, тож для різноманітності краще приготуйтеся сказати правду!

Цього разу я був справді шокований — і не дарма. Мені здалося, що я щойно схопив дріт високої напруги, я просто сподівався, що не бачу його. Оскільки той факт, що вони помітили мою помилкову особу, міг означати багато речей, але викриття Макінтоша було до біса серйозним.

Я запитав: «Хто такий Макінтош?»

— Дуже приємно, — холодно сказав Болхед. Він подивився на годинник. «Я бачу, що ми повинні вжити суворіших заходів, але, на жаль, у мене записаний прийом і більше немає часу. Я даю тобі дві години на роздуми про ці суворіші заходи; Я можу запевнити вас, що вони будуть дуже неприємними».

Хоча я був дуже пригнічений, я мало не розсміявся йому в обличчя. Він діяв як лиходій у третьосортному фільмі. У нього не було призначено зустрічі, і ці дві години мали розчавити мене, поки я терпів уявні тортури в своїй свідомості. І він теж не від’їхав би й на дві години; він повернеться протягом години, а може, його не буде на три години. Це мало на меті ще більше посилити невизначеність ситуації. Болхофд був аматором, який, здавалося, отримував свої ідеї під час перегляду телевізора. Я вірив, що він був би надто м’яким серцем, щоб вдатися до тортур, і що він сподівався, що я більш-менш спонтанно впаду й почну божеволіти.

«Гаразд, — сказав я, — якщо ви хочете, щоб я вигадав історію, я придумаю історію. Мені знадобиться дві години, щоб це зібрати».

«Нам не потрібна історія, як ви так гарно висловилися.

Ми хочемо правди».

— Але ж ти знаєш правду, чорт забирай!

Він лише знизав плечима та вказав на чоловіка позаду мене, який повів мене нагору. Ріардени — якщо це вони були — зникли із залу. Раптом мені спало на думку, що Болхофд цілком міг збрехати про це. Але факт залишався фактом: він знав про Макінтоша. Зачинившись у спальні, я продовжував робити те, що мав робити. Я швидко поголився і поклав бритву та інші речі в кишені плаща. Я одягнув і одягнув твідову спортивну куртку, схопив важку шкарпетку й зайняв своє місце за дверима, тримаючи в руці кінець імпровізованого шнура.

Мені довелося чекати довго, і, здавалося, це було кілька годин, але я повинен був залишитися там, прямо там, тому що в цьому випадку час вирішував усе. Я оглянув кімнату, щоб переконатися, що все гаразд; все було добре. Двері у ванну кімнату були трохи прочинені, але здавалися щойно зачиненими; шнур, що проходив через кімнату, був невидимий і його не помітив би випадковий спостерігач.

Мені залишалося лише стояти за дверима й чекати.

Хоча це здавалося довше, він повернувся протягом години — я мав рацію в своєму прогнозі. Я почув гуркіт голосів з іншого боку дверей і міцніше стиснув шнур. Як тільки я почув ключ у замку, я почав тягнути, постійно посилюючи тиск на вентиль у бачку.

Коли двері відчинилися, туалет змивався з гучним шумом. Болхед увійшов до кімнати, сам і обережно, але він помітно розслабився, коли почув звук із ванної. Він зробив крок уперед і штовхнув двері за собою; Я почув, як повернувся ключ, коли охоронець у коридорі замкнув двері. Він зробив ще один крок вперед, не оглядаючись. Він легко міг побачити мене, просто повернувши голову, але ця думка ніколи не приходила йому в голову. Адже я був у ванній, так?

Це був не я! Я дуже сильно вдарив його обважненою шкарпеткою, набагато сильніше, ніж я вдарив листоношу в офісі NV Kindervreugd Speelgoed. Він задихався, і його коліна підкосилися, але він утримався на ногах і трохи повернув голову, щоб я міг побачити, як він розкрив рота, коли він задихався і намагався несамовито закричати. Я знав, що шкарпетка не надто ефективна — не схожа на хороший мішок з піском, — тому я вдарив його сильніше, і знову, щоб вбити непритомність у його череп.

Я спіймав його, коли він падав. Мені довелося уникнути його удару об землю з ударом, який було чути зовні. Навіть зараз той неодноразовий удар шкарпетки, що вдарявся йому по голові, здавалося, лунає по кімнаті, і я на мить зупинився; Поки я тримав його на руках, я чекав, чи щось станеться.

Нічого не сталося, тож я з полегшенням опустив його на землю. Перше, що я зробив, це потягнувся до його пістолета. Це був акуратний плаский автомат із дев’ятьма патронами в магазині, але нічого в патроннику. Я бачив це правильно; чоловік справді був дилетантом! Носити пістолет, у якому немає з чого стріляти, це все одно, що ходити з шматком нікчемного металу. Який сенс стріляти з рушниці, яка не може вистрілити за частку секунди? Я повернув магазин назад, відрегулював натяг спускового гачка з точністю до волосини, перевірив, чи спрацював запобіжник, і поклав його до кишені. Весь цей час я розмовляв вголос. Сторож надворі не хотів чути мертвої тиші.

Я зняв з Болхофда куртку й зняв кобуру, яку він носив. Потім я зв’язав його, як різдвяний рулет, використовуючи смужки тканини, які підготував заздалегідь. Я не забув засунути йому в рот кляп. Він так важко дихав через рот, що на мить я подумав, чи кляп може його задушити, але він почав досить голосно дихати через ніс, і я знав, що вдарив його не надто сильно. Крім моральних аспектів, він мені був потрібен живим. Я все ще можу ним скористатися.

Я швидко обшукав його кишені. Був гаманець, який, коли я відкрив, показав краї пачки банкнот. Це було дуже добре — мені знадобляться гроші. Я більше не шукав, а відклав гаманець разом із маленьким блокнотом, який знайшов, і продовжив пошуки. Я знайшов жменю дрібних грошей, які зникли в моїй кишені, і кілька запасних магазинів для пістолета, які також варто було втратити. Решту я залишив позаду, крім кишенькового ножа та авторучки, обидва вони могли стати в нагоді.

Тоді я почав реалізовувати решту свого плану. Я кинув матрац на підлогу, ближче до дверей і розрізав покривало; Для цього я використав зручний кишеньковий ніж Bolhoofd. Мені дали багато дивовижної легкозаймистої бавовняної підкладки для матраца, яку я склав у велику купу, готову до запалювання, і розмістив пляшки з бренді та драмбуї в межах легкої досяжності.

Потім я звернув увагу на Болхофда, який тільки почав одужувати. Він трохи ворухнувся й видав важке хропіння, яке, якби не кляп у роті, стало б стогоном. Я пішов у ванну, набрав склянку холодної води, повернувся й кинув її йому в обличчя. Він стривожено захрипів і закліпав очима.

Мабуть, для нього було неабияким шоком, коли ствол його власної рушниці був спрямований йому в голову з невеликої відстані. Я дочекався, поки все ввійде, а потім недбало сказав: «Якщо ви думаєте, що перед ударником немає кулі, ви помиляєтеся. Якщо ви хочете побачити ваші мізки на фоні шпалер, все, що мені потрібно зробити, це натиснути за вас на курок». Він здригнувся й спробував відвернути голову. З-за кляпа долинули приглушені звуки. «Будьте спокійні, — сказав я, — і з вами нічого не трапиться». Я бачив, як працюють м’язи його рук, коли він пробував мотузку навколо зап’ястя, прив’язаного за спиною. Коли він закінчив боротися, я сказав: «Я піду звідси, а ти мені допоможеш». Ви можете допомогти добровільно чи ні, вибір за вами. Мушу вас попередити, що один невірний крок з вашого боку може означати вашу смерть. Ви знаходитесь прямо посередині, і якщо пролунають постріли, вам, швидше за все, доведеться зупинити кулю».

Я не став чекати його реакції — це не мало значення, — а одягнув плащ і капелюх, перевіривши кишені, щоб переконатися, що в мене все є. Тоді я просочив підкладку матраца пляшками алкоголю, які щедро розлив, доки в кімнаті не пахло винокурнею.

Я пішов до Болхуфа і відрізав йому щиколотки. — Вставай — повільно!

Він, хитаючись, підвівся на ноги, йому заважала мотузка на руках.

Він стояв і дивився на мене покірно; Я не міг прочитати вираз його очей. Я підняв рушницю. «Підійдіть до дверей і зупиніться за кілька футів від них. Я б не штовхнув його на вашому місці; це може бути фатальним». Я слухняно поштовхнув уперед, узяв його піджак і повісив йому на плечі так, що порожні рукави збивалися вниз. За винятком кляпа в роті та порожніх рукавів, він виглядав цілком нормально — достатньо нормально, щоб дати мені перевагу на частку секунди, коли двері відчиняться. Хитрість полягає в тому, щоб вивести суперника з рівноваги, і в потрібний момент охоронець матиме на що ще подивитися. Я чиркнув сірником і кинув його на купу матрацної підкладки, синє полум’я спалахнуло. Це була не велика пожежа, але це було найкраще, що я міг забезпечити за цих обставин. Я спостерігав, доки не з’явилося перше жовте полум’я, а потім подзвонив у дзвін — знак того, що Болхофд хоче випустити. Коли клацнув замок, я став прямо за ним і закричав на все горло: «Пожежа!»

Я швидко пішов за ним, коли він впав у коридор, і через плече побачив здивоване обличчя охоронця, який дуже повільно реагував. Він тримав у руці якусь зброю, але завагався, коли побачив Болхеда, що наближався до нього, і мерехтливе сяйво полум’я в кімнаті. Коли двері відчинилися, потік свіжого повітря увійшов у спальню та розпалив вогонь. Мені здається, охоронець мене взагалі не бачив.

Я ще раз сильно штовхнув Болхеда, так що він наштовхнувся на охоронця, і вони обидва впали на землю, переплутавши кінцівки. Вистрілив пістолет і хтось закричав; це, мабуть, був охоронець, тому що Болхофд мав кляп у роті. Я перестрибнув через тіла, що билися, і побіг коридором, зі зброєю в руках із вимкненим запобіжником. У коридорі були дерев’яні панелі та двері з двох сторін, які я проігнорував. У кінці був майданчик зі сходами, що вели вгору та вниз. Я пішов у вище. Я вирішив це напередодні ввечері. Дивно, але люди, які хочуть втекти з дому, завжди намагаються злізти з нього всі разом - тому їх зазвичай і ловлять. Я припускаю, що це інстинктивна реакція, але відділ, який мене навчав, наполегливо працював, щоб викорінити цей вид зла. Нагорі було не так вже й розкішно — без дерев’яних панелей — я дійшов висновку, що тут жив персонал, а це означало, що я мав стежити за Таафе, якщо він був таким слугою, у чому я сумнівався. Я йшов швидко, намагаючись шуміти якомога менше; знизу лунали дедалі голосніші голоси. Залишатися в коридорі стало небезпечно, тому я пірнув у найближчу кімнату зі зброєю в руках.

Слава Богу, що в кімнаті нікого не було, і я був якраз вчасно; хтось пробіг коридором важким, глухим кроком. Я відімкнув двері, підійшов до вікна й виявив, що перебуваю з іншого боку будинку, сторони, яка не виходила на подвір’я. Я вперше побачив околиці будинку. Це був приємний вид — хвилясті сільськогосподарські угіддя та ліси з синьо-зеленими горами за ними. Приблизно за милю по дорозі їхала машина. Там була свобода.

Понад півтора року я не бачив нічого, крім кам’яних стін, і все, що могли побачити мої очі за цей час, було не далі, ніж у кількох футах. Цей проблиск краєвиду раптом викликав у мене клубок у горлі, а серце шалено калатало. Неважливо, що небо затягнуло хмарами і що від несподіваного пориву вітру краплі дощу вдарили у вікно. Там я був би вільний, і ніхто не міг би мене зупинити.

Я підійшов до дверей і прислухався. Ситуація внизу ставала хаотичною, і здавалося, що пожежа, яку я почав, вийшла з-під контролю. Я відімкнув двері, відчинив їх і почув, як Болхофд кричить: «До біса з цим вогнем — я хочу Ріардена». Таафе, спустись до вхідних дверей; Діллон, бери задні двері. Решта обшукаємо будинок».

Глибокий голос сказав: «Він не нагорі». Я щойно прийшов звідти». — Гаразд, — нетерпляче сказав Болхед, — залишився лише цей поверх. Таафе був унизу сходів і теж не бачив його. Поспішай!'

Хтось інший сказав: «Пресвята Маріє, подивись на це! Будинок горить вимкнено .'

'Нехай горить. Нам більше тут нема чого робити, якщо Ріарден втече».

Я вийшов у коридор і поспішив геть від сходів. Я кинувся за ріг і підійшов до задніх сходів. Я пішов швидко, від моєї швидкості залежало, чи зійду до того, як шукачі розійдуться. І я теж встиг, задні двері були широко відкриті, а перед ними стояв лише один чоловік. Це мав бути Діллон.

На щастя, він не дивився в мій бік, коли я спускався чорними сходами, а дивився в бік широкої стежки, що вела до передньої частини будинку. Я прокрався в бічний коридор, тримаючись подалі від його очей, і нечутно зітхнув із полегшенням. Безсумнівно, я міг би здолати Діллона, але не без шуму, і це привело б на мене всю зграю. Перші двері, які я відкрив, були до робочої шафи — вона мені була ні до чого, бо в ній не було вікна. Зате другі двері відкривали доступ до добре обладнаної комори з розсувним вікном. Я плавно зачинив двері й спробував відкрити вікно, яке, очевидно, не використовувалося роками; воно застрягло. Коли я відчинив його, він застогнав і тривожно затріщав, і я зупинився, щоб перевірити, чи почув Діллон. Але не було чути нічого, окрім важкого тупоту нагорі.

Я спробував відкрити вікно ще раз і нарешті відчинив його, не більше ніж на 10 дюймів, лише достатньо, щоб пропустити мене. Я проповз головою вперед і опинився посеред кропиви; на щастя, задні двері були захищені великою бочкою від дощу. Я потер хворі руки й озирнувся. Я відчув себе трохи пригніченим, коли побачив високу кам’яну стіну, яка, очевидно, оточувала весь будинок. Єдина брама, яку я бачив, була прямо навпроти відкритих задніх дверей, і якби я спробувала втекти цим шляхом, Діллон неодмінно виявив би мене.

Я відчув, як цівка води тече по моїй шиї. Зараз пішов сильніший дощ, що мене влаштувало. Вітер був сильний, і пориви дощу стукали по двору. Якби я міг потрапити на відкрите поле, я мав хороші шанси втекти, тому що погана видимість була на мою користь.

Але це було не так погано, що Діллон не побачив мене з заднього ходу, коли я йшов до воріт.

Дощова бочка не збирала багато дощу; він був зовсім гнилий і непридатний для використання, тому що один із держаків розв’язався. Я підняв його і задумливо зважив у руці. Ніхто, і

Найменше Діллон сподівався, що я знову увійду в будинок; одним з найважливіших аспектів військової науки є атака з несподіваного джерела. Я схопив полицю обома руками, підкрався до задніх дверей, а потім ступив усередину, не помічаючи цього.

Діллон почув, як я підходжу, і, мабуть, помітив втрату світла, коли я блокував вхід. Але він не відразу озирнувся. — Ви його знайшли? запитав він. Коли він побачив, хто це, вирячив очі. У нього не було багато часу, щоб щось з цим зробити, тому що я замахнувся на нього палицею і вдарив нею його по голові. Його голова була твердішою за дошку, яка була настільки гнилою, що розкололася надвоє, але достатньо міцна, щоб збити Діллона.

Поки він ще падав, я побіг до воріт; по дорозі я впустив шматок вагонки, що залишився. Ворота були незамкнені, і я швидко пройшов і йшов вогкою сільською дорогою. Це було не дуже приємно; ця дорога була надто відкритою. Я побіг ліворуч, поки не знайшов ворота, які вели на поле. Я перестрибнув через нього й пірнув у схованку живоплоту. Дощ капав з полів мого капелюха мені на обличчя, коли я озирнувся навколо й намагався пригадати, як виглядав краєвид із вікна нагорі. Перетинаючи це поле, я привів би мене до лісу, за яким лежала дорога, яку я бачив. Я сприйняв це спокійно і не озирався. Лише в лісі я зупинився, щоб переконатися, що за мною ніхто не женеться. Нічого не вказувало на те, що погоня почалася: мені здалося, що я бачу клубок чорного диму над будинком, але я міг помилятися через бурхливий дощ.

Я дістався іншого боку лісу, пройшов через ворота й вийшов на дорогу. Але перш ніж я дійшов до воріт, я знову почув той цокіт копит разом із дзвоном і приємним свистом. Я відчинив ворота й подивився на дорогу. Проїхав плоский віз, запряжений віслюком, а на ящику сидів чоловік, який тримав поводи і свистів, як дрізд. Кілька бідонів, мабуть, з молоком, цокнули на фургоні позаду нього.

Я дивився, як машина проїжджала повз, намагаючись зрозуміти, в якій я країні. Ослиний віз виглядав іспанським, але боронь Боже, в Іспанії таких ураганів не було, хіба що над іспанським зерном. Я спостерігав, як машина зникає вдалині, і помітив, що я навіть не міг сказати, з якого боку дороги вона була, тому що вона ридала прямо посередині.

Я обернувся і подивився на інший бік дороги. Здалеку я бачив автобус, який наближався, а через дорогу чоловік чекав на зупинці. Я побачив, що автобус зупиняється ліворуч від дороги, я міг бути впевнений, що все ще перебуваю в Англії. Я почувався ще впевненіше, коли переходив дорогу, а чоловік повернув до мене блискучу червону голову фермера і сказав: «Чудовий ранок, чи не так?» Я кивнув, і з полів мого капелюха капнув дощ. 'Так.' Потім моя впевненість сильно вдарилася, тому що, дивлячись на знак автобусної зупинки, я побачив, що він написано двома мовами, англійською та іншою мовою, і ця друга мова була написана навіть не латинським шрифтом, а дивними літерами, які я досі пам’ятаю, що ніколи їх не бачив, хоча вони виглядали смутно знайомими. Автобус під'їхав повільно. З місця, де я стояв, я міг бачити дах і верхній поверх будинку, з якого зараз піднімався чорний дим. Я знову перевів погляд на автобус і відчайдушно хотів, щоб сука трохи посунулася. Я відчував себе страшенно вразливим.

Імпульсивно я поліз у кишеню й витяг звідти гроші, які взяв у Болхуфа. Перша монета, на яку я подивився, явно була пенні, але точно не англійською. На ньому було зображено курку з курчатами, а під нею одне слово тим дивним шрифтом — слово, яке я навіть не міг прочитати. Я перевернула монету і мало не впустила її від несподіванки. З цього боку була арфа та напис дивним шрифтом, але тепер я міг це прочитати. На ньому було написано «Eire — 1964». Господи, я був в Ірландії!


OceanofPDF.com

VII


1

Автобус зупинився, і я трохи розслабився, тому що тепер мене не було б видно з дому. Однак я був настільки стурбований своїм відкриттям, що забув подивитися на пункт призначення на передній частині автобуса. Такі дурні помилки можуть вбити тебе, і я почувався проклятим дурнем, коли сів. Я вийняв із кишені гаманець Болхофда й швидко переглянув купюри. Більшість була британськими 5-фунтовими банкнотами, але також і кілька ірландських фунтів, я взяв останні, оскільки не знав, чи приймаються тут англійські гроші. Кондуктор пройшов повз, і я підняв фунтову купюру. «До кінця», — сказав я дуже просто.

— Ось, — сказав він, — це два з половиною шилінги. Він дав мені картку і відрахував здачу на моїй руці. Я тримав його в руці, і поки він продовжував, я дивився на монети. Половина були британцями; здавалося, гроші в гаманці Болхуфа можна легко використати.

Ось я був на шляху «до кінцевої точки», не маючи уявлення, де це може бути. Це було абсолютно смішно! Я дивився на краєвид і не бачив нічого, що скаже мені, що я за диявол. Ірландія! Що я знав про Ірландію? Я міг би дати відповідь, не замислюючись - практично нічого! Для мене Ірландія була однією зі сторінок атласу, яку я пропустив. Ірландці були кумедним народом, який любив вступати в бійки. Я смутно знав про революцію та громадянську війну — чорношкірих і збройне повстання — але це було давно, хоча нещодавно я читав про події в Північній Ірландії.

Автобус зупинився, в нього зайшло кілька пасажирів. Не встиг він поїхати, повз нас проїхала пожежна машина, яка їхала в протилежному напрямку з сиреною і на величезній швидкості. Усі мало не повернули шиї, щоб подивитися на машину; Я посміхнувся. Під час втечі я почув, як пролунав постріл і хтось закричав; мабуть, у будинку був хтось із вогнепальним пораненням, і цю ситуацію Болхофд не міг би пояснити так легко.

Автобус похитнувся, їдучи невідомо куди. Ми проїхали через місто під назвою Кратло, яке звучало не дуже по-ірландськи, але там була стрілка, яка вказувала в інший бік на Банратті, і це звучало набагато краще. Над головою пролетів великий реактивний літак — пасажирський літак — який опускався по великому колу, втрачаючи висоту й, очевидно, готовий десь приземлитися. З нізвідки в моїй пам’яті спала назва – аеропорт Шеннон. Це був національний аеропорт Ірландії, але я не знав, де він мав бути.

Я додав ще одну річ до свого списку невідкладних справ — картки.

Ми їхали далі, і яскраве сонце світило крізь краплі дощу, утворюючи веселку. Зараз ми проїхали ще кілька будинків і іподром – на думку прийшла чарівна назва – Лімерік. Так ось я був! Це не мало великої різниці: все, що я знав про Лімерик, це віршики, і єдине, що я знав, це про дівчину з Австралії. Але це виявилося велике жваве місто, і за це треба було дякувати, в такому місті я міг легко зникнути з очей.

Я зійшов, не доїхавши до центру міста, і кондуктор дивно на мене подивився – але це, можливо, була моя уява. Причина, чому я вийшов, полягала в тому, що я знайшов досить великий книжковий магазин, який міг би надати мені те, що мені найбільше потрібно, — інформацію. Цього було досить. Існував ряд путівників на вибір і неймовірна кількість карт від карт для прогулянок до атласів у товстій палітурці. Я залишив путівники з мальовничими місцями та резиденціями літераторів такими, якими вони були, і вибрав дрібним шрифтом і стислий, інформативний путівник. Я також купив автомобільну карту, яка поміщається в кишеню, блокнот, пачку конвертів і газету. Я заплатив грошима Bolhoofd. Я відніс цей скарб у сусідню їдальню і тихенько сів із горнятком неміцного чаю та кількома черствими смородиновими булочками — це була така їдальня.

Карта показала мені, що Лімерік знаходиться в кінці каналу Шеннон і, як я підозрював, недалеко від аеропорту Шеннон. Будинок, з якого я втік, знаходився на північ від Лімерика, десь між Сіксмайлбріджем і Кратлоу, дуже зручно для Болхуфа та його команди, щонайбільше за п’ятнадцять хвилин їзди від аеропорту.

Я налив ще одну чашку тепленького чаю, відкрив газету й побачив, що Слейд і Ріарден все ще були в новинах, навіть на першій сторінці, але це могло бути тому, що інспектор Брунсхілл прибув до Дубліна, який, очевидно, був місцевою першою сторінкою новин. На ньому була фотографія, на якій він виходить з літака, і коли його запитали, що він очікує відкрити, він стиснув щелепу і сказав: "без коментарів". Інспектор Форбс щойно повернувся до Лондона з поїздки в Брюссель і повідомив: «Жодних результатів».

Слейд, звичайно, привернув найбільше уваги в газетах; шпигун більше звертається до почуття публіки, ніж звичайний злодій коштовностей. Але, судячи з того, як стрибали Брансхілл і Форбс, мене не забули. Цих двох було обрано, тому що вони знали мене в обличчя, і, здавалося, у них було багато подорожей, оскільки Ріардена бачили на острові Мен, на Лазурному березі, в Остенде, Манчестері, Вулвергемптоні, Амстердамі, Берген і Міддл Воллоп. Мені було цікаво, чи сержант Джервіс так само зайнятий. Їдальня була порожня, тому я зміг дістати гаманець. Спочатку я порахував гроші, що було важливо, бо без них я далеко не заїду. Загалом було 78 фунтів, в основному п’ятифунтові купюри; дуже прошу. Ще було англійське водійське посвідчення, тобто ще Ласкаво просимо. Я хотів залишатися мобільним, а це означало, що мені потрібно було орендувати автомобіль, а це було неможливо без пред’явлення водійських прав. Воно було зареєстроване на Річарда Аллена Джонса, що мені здалося трохи фальшивим, але це могло бути справжнє ім’я. Десь повинні бути люди на прізвище Джонс; Чому б інакше всі хотіли б весь час прикидатися цими хлопцями?

Був також лист, якому я не бачив кінця, бо він був написаний іноземною мовою. Я відчував смак слів на моєму язику, і мені здалося, що я вловив слабкий слов’янський звук; але я легко міг помилитися; моя спеціальність - східні мови. Я трохи поміркував над цим, а потім обережно відклав листа, не мудруючи. Тонкий блокнот був ще цікавішим, оскільки містив адреси тут і там — кілька в Ірландії, деякі в Англії, інші у Франції, Італії та Іспанії. Я був шокований, коли знайшов адресу Шотландсько-Англо-Саксонської холдингової компанії; Макінтош повністю розкрив себе. Було дві ірландські адреси: одна в Республіці Ірландія в містечку під назвою Клонгласс у Коннемарі, а інша в Белфасті. Обидва місця були дуже далеко від Лімерика, а Белфаст був за кордоном в Ольстері. Це було не так багато, щоб продовжувати, але це було все, і я мав цим задовольнитися.

Я заплатив за чай, попросив і отримав жменю дрібних грошей. Я пішов шукати телефонну будку, що було нелегко, поки я не виявив, що в Ірландії вони зелені. Я не зайшов у першу камеру, на яку натрапив, але записав номер, а потім шукав інший, звідки дзвонив до шотландця-англосакса в Лондоні. Лише мить я почув голос місіс Сміт: «Шотландсько-англосаксонська холдингова компанія». Її голос звучав тепло й привітно, але це, можливо, була омана — я півтора року не спілкувався з жінкою, окрім тієї, яка мене заспокоїла.

Я сказав: «Ваш телефон, ймовірно, прослуховується. Знайдіть безпечну лінію зв’язку та зателефонуйте на цей номер якомога швидше». Я дав їй номер іншого стільникового телефону і поклав трубку, перш ніж вона встигла відповісти.

Можливо, надто обережно, але я ходжу як живий доказ того, що це найкращий спосіб. Крім того, коли вона подзвонила мені, мені не потрібно було постійно класти монети в слот, це могла бути довга розмова. Я швидко повернувся до першої камери й побачив, що вона зайнята, кривлячись на жінку за склом, поки вона не вийшла. Я зайшов усередину та трохи подивився

телефонний довідник, поки я чекав на дзвінок. Зважаючи на обставини, вона була дуже оперативною, телефон задзвонив за десять хвилин. Я взяв трубку й сказав: «Стеннард».

«Що ти робиш у Лімерику?» Її голос звучав не так тепло, як раніше.

— Якого біса ти думаєш, що я тут роблю? — сказав я сердито. — Я хочу поговорити з Макінтошем.

«Він недоступний».

«Тоді зробіть його доступним», — різко сказав я їй.

Якусь мить було тихо. «Він у лікарні, — сказала вона, — він потрапив у автокатастрофу».

"О, серйозно?"

«Лікар більше не дає йому шансів», — тихо сказала вона. Я відчув зяючу порожнечу в животі. «Ісусе!» Я сказав: «Це негарно». Коли це відбулося?' 'Позавчора. Його збили на вулиці».

Частини смертоносного пазлу почали ставати на свої місця. Приблизно в той час Болхуфд Джонс був настільки впевнений, що я не Ріарден, а адреса Макінтоша була в його книзі. «Це не був нещасний випадок, — сказав я, — це було виявлено». Голос місіс Сміт був різким. «Неможливо!» — Що в цьому неможливого? — запитав я люто. — Лише ми троє знали про щось.

— Ні, — заперечив я, — я щойно знепритомнів Брейкера й записав адресу шотландця-англосакса в його блокнот. Ось чому я думав, що вони прослуховують ваш телефон». Я глибоко вдихнув. — Бережіть себе, місіс Сміт. У мене були всі підстави це стверджувати, незважаючи на природну людськість. Якби Макінтош була мертва і Брейкери також допомогли їй за рогом, я був би в порядку. Найменше неприємне, що могло трапитися, це те, що вони повернули мене до в’язниці, щоб відбути решту мого покарання, а в’язні-втікачі не отримують відрахування за хорошу поведінку, їх також не звільняють умовно-достроково. Було більше. Як не дивно, втеча не є порушенням закону, але мене схоплять за напад на охоронця; Я вдарив головного охоронця ногою в обличчя і зламав йому ногу. Я б отримав ще п'ять років за це.

Без Макінтоша та місіс Сміт у мене не було б шансів щось довести. Манія безпеки та таємниці Макінтоша вбила б мене. Я трохи опустив трубку, і з динаміка почувся каркаючий звук. Я приклав слухавку до вуха і запитав: «Що ти сказав?»

Її голос став різкішим. — Що сталося зі Слейдом?

— Він пішов, — втомлено сказав я. «Бог його знає, де він зараз.

Ймовірно, у трюмі вантажного судна, що прямує до Ленінграда. Усе пішло не так, місіс Сміт.

«Почекай хвилинку», — сказала вона, і раптом запала тиша, яка тривала хвилин п’ять. Я помітив чоловіка зовні, який нетерпляче постукував ногою по землі й пильно дивився на мене. Я пильно глянув у відповідь і повернувся до нього спиною.

Місіс Сміт повернулася до телефону. «Я буду в аеропорту Шеннон через три години. Вам щось потрібно?»

«Боже, так, — сказав я, — гроші — багато грошей; і нова ідентичність».

«Краще знову представити себе, — сказала вона, — у мене тут твоя валіза з одягом і паспортом. Я візьму їх із собою».

«Тримайтеся подалі від офісу, — попередив я її, — і будьте обережні, щоб за вами не стежили. Ти знаєш, як відкинути тінь?»

Її голос був холодним. «Я не вчорашній. Звільни мене від Шеннона за три години».

«Це неможливо. Аеропорти не для людей, які втекли. У моїй сфері роботи надто багато людей. І не забувайте, я втікаю від поліції; Сьогодні вранці сюди прибув Браншіл. Я обернувся й подивився на чергу людей, що вишикувалися перед моєю камерою. — Візьміть таксі до готелю «Сент-Джордж» — я зустріну вас надворі. Можливо, у мене є машина».

— Добре — і грошей принесу. Скільки ти хочеш?' «Стільки, скільки ви можете отримати без зайвих проблем.

Ти справді встигнеш за три години?»

«Якщо ти не будеш змушувати мене говорити, я це зроблю», — уїдливо сказала вона й поклала трубку. Я поклав слухавку і штовхнув двері. Перший у черзі з сарказмом сказав: «А куди ми дзвонили?» Австралія?

«Ні, — м’яко запевнив я його, — до Пекіна». Я проштовхнувся повз нього і пішов вулицею.


2

Орендувати машину виявилося не складно – достатньо було англійських водійських прав. Орендовані автомобілі не зовсім відомі своєю швидкою продуктивністю, але я отримав у свої руки Cortina 1500, досить швидку, щоб врятувати мене від неприємностей — або навіть потрапити в них.

Я рано дістався до готелю St.-George і припаркувався на іншому боці вулиці приблизно за сто ярдів. Прибуло кілька таксі, але місіс Сміт деякий час не було. Нарешті вона прийшла, запізнившись лише на п’ятнадцять хвилин. Вона стояла на тротуарі з двома валізами поруч, коли таксі від’їхало, а швейцар готелю кинувся їй на допомогу. Я бачив, як вона зневажливо похитала головою, і він повернувся до готелю, розчарована людина, а вона озирнулася. Я дозволив їй деякий час кип’ятити в мильній воді, мені було більш ніж цікаво побачити, чи хтось проявить до неї надмірний інтерес.

Через десять хвилин я прийшов до висновку, що якщо я не підніму її зараз, це зробить хтось інший; вона виглядала до біса привабливо в тих вузьких штанях, блузці з відкритим горлом і короткому жакеті; Я пірнув у автомобільний потік, розвернувся й зупинився перед готелем. Я опустив вікно і запитав: «Чи можу я вас підвезти, міс?»

Вона нахилилася вперед, щоб заглянути в машину, її зелені очі були сердиті. 'Де ви були?' сказала вона коротко. «Я тут виглядаю як дурень. Мені вже довелося відвернути трьох хлопців». «Ось такі ірландці, — сказав я, — вони не можуть знову взяти собі гарну дівчину

стояти. Заходьте, я викину валізи в урну».

Через три хвилини ми виїхали з Лімерика в напрямку Кратло. Я сказав: «Ти вчасно». Ви, мабуть, потрапили в правильну площину».

Вона дивилася прямо перед собою через лобове скло. «Я прилетів власним літаком».

«Ой, мій, — сказав я, — Безстрашний диявол неба. Це може бути корисним, але я не знаю, для чого». «Ти сказав щось по телефону, що мені не сподобалося», — сказала вона. 'Що потім?'

«Ви говорили про те, що все йде не так. Мені це зовсім не подобається».

«Мені це теж не подобається, — сказав я, — але нам нема чого продовжувати, тому я не очікую від цього багато чого». — Чому ти дозволив Слейду втекти? — Ні, — кажу, — забрали. 'Ти мусиш щось змогли зробити».

Я кинув швидкий погляд убік. — Тобі б більше сподобалося, якби я відрізав йому шию, коли він спав? Вона шоковано подивилася на мене. — Ну, я… — вона зупинилася. Я сказав: «Так, найкращі керманичі на березі». Ці спалахи хороші - кращі, ніж ми коли-небудь уявляли. Слейд подумав, що ця банда цілком може бути російською - принаймні підтримуваною Росією; можливо, навчений і навчений ними. Ясно одне, що вони не банда звичайних злочинців».

— Краще розкажи мені все, — сказала вона, — але спочатку скажи мені, куди ми йдемо.

«Я хочу побачити будинок, де ми опинилися в пастці. Може, щось упіймаємо, але сумніваюся; останнє, що я там чув, це як бос кричав, щоб вони вийшли з дому». Перевага ірландських доріг полягає в тому, що на них майже немає машин, тож ми добре просунулися, настільки добре, що я пройшов лише половину своєї історії про страждання та нещастя, коли ми натрапили на першу пожежну машину.

«Ось воно», — сказав я і зупинився на узбіччі дороги, досить далеко від місця події. Це була руїна. Місіс Сміт глянула на порожню оболонку будинку й сказала: «Я не знаю, чи банда покинула будинок, схоже, що будинок покинув їх. Чому підпалили?»

— Вони цього не зробили, а я зробив, — скромно сказав я. Я висунув голову у вікно і запитав проїжджаючого велосипедиста з боку будинку: «Що сталося?» Велосипедист, згорблений старий, хитнувся ліворуч-праворуч і різко зупинився. «Пожежа», — сказав він, даруючи мені беззубу посмішку. «Так, трохи нагадує Riot». "Хтось постраждав?"

«Справді. Одного з панів знайшли серед хати; молодець».

— Це жахливо, — сказав я.

Старий нахилився й пильно глянув на мене примруженими очима. — Можливо, твій друг? «О ні, — сказав я, — я просто проходив повз і побачив пожежні машини».

— Природна цікавість, — погодився він. «Але там відбувається щось дивне, так. У хаті були ще інші, але всі втекли. Гвардія дивується, чому». 'The garda?'

«Природжений ворог усіх добрих людей, — сказав старий, — люди в синіх костюмах». Він показав на дорогу. — Ви називаєте їх поліцією.

За сотню ярдів стояла поліцейська машина — її не можна було не помітити — і до неї підійшов офіцер. Я глянув на місіс Сміт. «Продовжимо, люба? Ми повинні бути в Роскоммоні до вечора».

— Роскоммон, так? — сказав старий. — Але тоді ти на хибному шляху.

— У нас ще є друзі, яких ми маємо відвідати в Еннісі, — сказав я. Хлопець був не вчорашній.

— О, тоді треба йти прямо. Він прибрав руку з борта візка. «Удачі в Ірландії — тобі і твоїй прекрасній дружині». Я посміхнувся і відпустив зчеплення, ми повільно їхали

повз поліцейську машину. Я спочатку подивився в дзеркало і тільки коли побачив, що він не йде за нами, я сказав: «Якщо вони зроблять ретельний розтин, вони обов’язково натраплять на цю кулю».

— Ти його вбив? — запитала місіс Сміт. Її голос був холодним і рівним, наче запитував, чи добре я спав. 'Не я. Більш-менш це був нещасний випадок; він потрапив у бійку». Я знову подивилася в дзеркало. — Знаєш, він мав рацію.

«Хто був правий?»

«Той старий бос. Ти красива.' Я не дав їй часу розсердитися, а відразу пішов далі. — Як Макінтош? «Я подзвонила перед тим, як піти звідси», — сказала вона. "Без змін у стані". Вона звернулася до мене. — Ви не вірите, що це був нещасний випадок? 'Як це відбулося?'

«Він переходив вулицю вночі, в центрі.

Той, хто його вдарив, не зупинився».

«У той самий час, коли Джонс дізнався, що я не Ріарден», — сказав я.

«Я не думаю, що це був нещасний випадок».

— Але як вони дізналися?

— Я їм не казав, тож це, мабуть, був або ти, або Макінтош.

— Це була не я, — швидко сказала вона. — І як це міг бути він? Я знизав плечима, і вона деякий час мовчала, потім повільно сказала: «Він завжди був великим суддею людей, але...» Вона зупинилася.

«Але...?»

«Але на рахунку в швейцарському банку було 40 000 фунтів стерлінгів, і у вас є номер».

Я подивилася вбік. Вона дивилася прямо перед собою, її тіло скам’яніло, а на щоці світилася червона пляма. «Цього ще не було», — сказав я. — Отже, ти думаєш, що я продав тебе Брейкерсам, чи не так? — У вас є краще пояснення?

— Не так вже й багато, — визнав я. «Якщо говорити про гроші, скільки у вас при собі?» — Ти сприймай це до біса спокійно. У її голосі був пронизливий тон.

Я зітхнув і зупинив машину на узбіччі. Я засунув руку під куртку й дістав пістолет, який взяв у Джонса, — за дуло. Я пропонував її їй на долоні. «Якщо ти настільки впевнений, що я тебе зрадив, нам краще негайно покінчити з цим», — сказав я. — Ось візьми це і віддай мені мою частку.

Побачивши рушницю, вона зблідла, але відразу почервоніла й опустила повіки, щоб уникнути мого погляду. — Вибачте, — тихо сказала вона, — я не мала цього говорити. «Можливо, добре, що ти це зробив, — сказав я, — інакше ти б продовжував про це думати». Нас залишилося лише двоє, і якщо ми не зможемо довіряти одне одному, ми нікуди не дійдемо. Ви впевнені, що не скинули десь туманну підказку про операцію?» — Цілком точно, — сказала вона.

Я відклав пістолет. «Я теж, — сказав я, — тож залишився Макінтош».

«Я не можу в це повірити», — сказала вона.

— З ким ще він розмовляв до так званої аварії? Вона на мить задумалася. «Він відвідав прем'єр-міністра та лідера опозиції. Вони обидва були стурбовані відсутністю новин про Слейда. Незабаром будуть вибори, і прем'єр-міністр вважає, що лідера опозиції слід інформувати про розвиток подій».

«Або відсутність розвитку», — сказав я. «Я можу вникнути в це — Slade не є предметом політичних суперечок. Будь-хто інший?' 'Так. Лорд Таґгарт і Чарльз Вілер. Вілер є членом Палати громад».

— Я знаю Таґгарта, — сказав я. — Колись він був начальником Слейда. Ім'я Вілер викликало туманний спогад. — Про що він говорив із Вілером?

— Не знаю, — сказала вона.

— Якби Макінтош розповів комусь про операцію, як ти гадаєш, чи повідомив би він тебе? «Він ніколи не приховував від мене нічого, що я знаю».

Вона на мить замовкла, а потім сказала: «Але з ним стався нещасний випадок, перш ніж він міг зі мною поговорити».

Я повертав це знову і знову в своєму розумі, але марно. «Я можу отримати хвіст, якщо продовжуватиму називати вас місіс Сміт, і Люсі теж не так. Що є твоє ім'я?' «Добре, — визнала вона, — можеш називати мене Елісон». — Що нам тепер робити, Елісон?

Вона рішуче сказала: «Ми збираємося перевірити ірландські адреси, які ви знайшли в брошурі Джонса». Спочатку в Clonglass, а потім, якщо потрібно, у Белфасті».

«Це може бути важко. Був лише згаданий Клонгласс, адреси не було — лише записка: «Відправте Таафе до будинку в Клонгласс».

«Ми все одно намагаємося, — сказала вона, — це не так далеко».


3

Того вечора ми заселилися в готель у Голвеї, але негайно поїхали в Клонгласс, який знаходиться приблизно в 40 км далі на захід узбережжя. Поглянувши на карту, ми побачили, що на захід від Голвея, ймовірно, немає готелю, особливо пізно ввечері, тому ми не ризикували. Clonglass виявилося розширенням дороги, що виходить на невелике відгалуження власне затоки. Будинки були розкидані тут і там, кожен із солом’яним дахом, надійно захищеним від поривів із заходу, і в кожному будинку біля дверей була купа торфу для захоплення.

Я пригальмував і зупинився. «Що нам тепер робити? Як почати в такому місці».

Вона посміхнулася. «У мене є ідея», — сказала вона й вийшла. Через дорогу важко йшла стара жінка, одягнена з ніг до голови в чорне і з обличчям, схожим на засохле зимове яблуко. Елісон заговорила з нею, і мені пощастило б, якби вона не почала балакати якоюсь іноземною мовою.

Як завжди, слухаючи розмову іноземною мовою, склалося враження, що вони обговорюють все: від поточних ринкових цін на картоплю до воєнного стану у В'єтнамі. Здавалося, це тривало й тривало, але через деякий час Елісон повернулася, і стара жінка продовжила свою важку подорож. Я сказав: «Я не знав, що ти говориш ірландською».

«О так, я розмовляю гельською», — недбало сказала вона. 'Пішли зі мною.' Я йшов поруч з нею. 'Куди ми йдемо?' — Там, де пліткують, — сказала вона. «Сільський магазин». Я одразу впізнала магазин. Багато я бачив у глушині Австралії та у віддалених частинах південноафриканських полів. Коли я був маленьким, це було те, що ми називали «магазином раковини», магазин, який продає всілякі речі невеликими партіями в маленьких містах. Але в цьому магазині була ще одна принада — бар. Елісон знову почала по-ірландськи, і слова промайнули в моїх вухах, не замовчуючи. Через деякий час вона звернулася до мене і запитала: "Ти п'єш віскі?" «Справді».

Я зачаровано спостерігав, як бармен щосили намагався вилити пляшку в склянку. В Ірландії віскі складає приблизно десяту частину пляшки, і чоловіки справді знатні п’яниці. Елісон сказала: «Є один для нього — його звуть Шон О'Донован. Ти поговори з ним, а я піду до жінок на той бік магазину. Тобі краще поговорити за чаркою». — Поговори з ним! Я сказав: «Це легко, але що мені робити, якщо він щось відповість?»

«О, Шон О’Донован розмовляє англійською», — сказала вона й відійшла. — Так, — тихо сказав О'Донован. 'Я знаю англійську. Я був у британській армії під час війни». Він поставив келихи на прилавок. «Ви тут у відпустці?» — Так, — сказав я. «Трохи озирнутися навколо – відпочинок подорожі. Гарна у вас країна, містере О'Донован.

На його обличчі промайнула посмішка. «Ви, англійці, завжди дивилися на це», — сардонічно сказав він. Він підняв келих і сказав щось ірландською, чого я не зрозумів, але я зрозумів, і я відповів на бажання англійською.

Ми трохи побалакали з барменом про те, про що зазвичай говорять у барі, і нарешті взялися за цвяхи, хоч і без голови. «Я постійно натрапляю на сліди старого друга тут, в Ірландії, — недбало сказав я, — але я його ще не зустрічав. Мені стало цікаво, чи він десь тут. Його ім'я Джонс. Це звучало якось безглуздо, але я все одно запитав.

— Він не валлієць, чи не так? — запитав О'Донован. Я посміхнувся. 'Я так не думаю. Він англієць». О'Донован похитав головою. «Ніколи не чув про цього чоловіка. Можливо, у Великому домі, але вони, як правило, тримаються осторонь». Він знову похитав головою. «Вони роблять покупки в Дубліні і не думають про отримання прибутку для місцевих власників магазинів. Мій батько так і зробив, коли ще мав цей бізнес. Свого часу він постачав Великий будинок».

Це звучало багатообіцяюче. Я співчутливо сказав: «Можливо, трохи сарказму?»

Він знизав плечима. — Не те щоб джентльмен тут часто буває. Він приїжджає лише раз чи два на рік — з Іншого острова, знаєте.

Мені знадобилося щонайменше двадцять секунд, щоб зрозуміти, що О’Донован мав на увазі Англію. — Отже, власник англієць?

О’Донован скоса зиркнув на мене. «Здається, ще один англієць, який придивився до Ірландії». Я подивився на суворе обличчя О'Донована й подумав, чи він член ira , здавалося, що він терпить англійців, лише якщо вони залишаються в Англії, хоча він досить приємно спілкувався зі мною. Він підняв руку. «Я сказав «здається», і я це мав на увазі, бо кілька днів тому я прочитав у газеті, що він зовсім не англієць».

— Отже, це хтось, чиє ім’я в газеті? «А чому б і ні? Він засідає в парламенті Іншого острова. Хіба це не дивно, він навіть не англієць?» — Дуже дивно, — сказав я. Я не знав, що багато англійських парламентарів, і це була слабка позиція, тому я не знав, яким умовам ви повинні відповідати. «Який він, якщо він не англієць?»

«Ну, я зовсім забув про це. Маленька країна десь у Європі, звідки він родом. Але він багатий. Усі гроші світу, які не належать Кеннеді, належать йому. Він приїжджає сюди з великою яхтою, вона зараз стоїть на якорі в бухті, і вона така ж, як англійська королівська яхта, якщо не більша. Тутешні води ще не бачили такого розкішного судна». Багатий і чужий депутат! Не так багатообіцяюче, як я спочатку думав, можливо, інформація мала цінність як цікавість.

О'Донован похитав головою. «Можливо, містер Вілер

навіть багатший, ніж Кеннеді».

Вілер!

Кожна клітинка мого мозку відразу привернула увагу. Так звали члена парламенту, з яким Макінтош розмовляв за день до того, як його збила машина. Я повільно поставив склянку. — Вип’ємо ще одну, містере О’Донован.

«Ах, це гарна думка», — сказав він. — Здається, ти з газети. Я хотів щось сказати, а він підморгнув мені. «Тихіше, тобі не треба боятися, що я скажу тобі. У нас було більше журналістів із Лондона — і один американець — усі бажали з’ясувати всілякі речі про цього Вілера, щоб викласти в газетах, але жоден не був таким розумним, як ти, — запросив ірландську дівчину поговорити гельською. «Я думав, що це може трохи допомогти», — сказав я, шукаючи виправдання.

Він схилився над барною стійкою й зазирнув до крамниці, де Елісон жваво балакала з групою жінок у чорних шалях. — Але вона не вивчила мову тут, на заході, можливо, у Вотер-лорді.

Здається, вона сказала, що звідти, — насторожено сказав я. — Але зараз вона живе в Дубліні.

О’Донован радісно кивнув, задоволений, що мав рацію. Він узяв окуляри, а потім замовк, дивлячись повз моє плече. «Подивіться, хто у нас там, це Сімас Лінч із Великого дому. Я не скажу тобі, хто ти».

Я обернувся і подивився на чоловіка, який наближався до бару. Це був темний ірландець, чорний, як іспанець, високий, худий і...

м'язовий. О'Донован поставив наші віскі на бар і сказав: «А що це буде, Сімас?»

«Дай мені маленьку», — сказав Лінч.

О’Донован узяв склянку й повернувся, щоб наповнити її, кинувши запитання через плече. — Сімасе, коли твій лорд відпливає на тому великому човні? Лінч знизав плечима. «Коли йому заманеться і не раніше, Шон О’Донован».

О'Донован поставив склянку перед Лінчем. Я побачив, що маленький ірландський віскі був розміром з англійський подвійний.

«О, як добре бути багатим, — сказав він, — і мати весь час світу».

Я сказав: «Можливо, палата громад не збирається?» «Тоді він мав би розмовляти зі своїми виборцями, а їх тут немає», — сказав О'Донован. Він звернувся до Лінча: «Цей джентльмен проводить свої канікули в Ірландії».

Лінч подивився на мене. — Отже, ви вважаєте Ірландію прекрасною країною, чи не так? Не те, що він сказав, а те, як він це сказав, від чого волосся на моїй потилиці здійнялося; презирство в його голосі було ледве приховане. Я сказав: «Так, я думаю, що це дуже добре». «А куди ти зараз збираєшся», — запитав О’Донован. Я раптом відчув натхнення і розповів правдиву історію. «Мій дідусь з боку моєї матері був, здається, начальником порту Слайго. Я йду туди, щоб подивитися, чи є там члени родини». «О, — сказав Лінч, — кожен англієць, якого я зустрічаю, говорить про своїх ірландських предків». Він уже не приховував свого презирства. «І всі вони кажуть, що пишаються цим. Можна подумати, що англійський парламент має бути в Дубліні».

Я майже втратив контроль, але зумів зберегти голос рівним. — Може, в цьому щось є. Можливо, це тому, що ірландські дівчата не можуть знайти тут хороших чоловіків і тому змушені їхати за кордон, — холодно сказав я.

Обличчя Лінча спохмурніло, і його рука стиснула склянку. Випрямляючись зі свого положення, спираючись на барну стійку, О’Донован різко сказав: «Досить, Сімасе». Ви нарешті отримуєте те, на що заслуговуєте, і це трапляється не надто часто. Поставте склянку назад або випийте з неї. Тут нічого не розбивається, якщо тільки пляшка в моїй руці, але догори дном».

Лінч зухвало подивився на мене, а потім повернувся до мене спиною. О'Донован сказав, не дуже вибачаючись, «ви розумієте, що англійці тут не дуже популярні».

Я кивнув. — І не без підстав, зважаючи на те, що я чув. Але я випадково не британець — я австралієць». Його обличчя просвітіло. 'Це так? Я мав би помітити це за вашими приємними манерами і вашою поведінкою на цю провокацію. Велика країна — велика».

Я допив свою склянку й побачив, як Елісон кинула на мене погляд «іди сюди». О'Донован схвально спостерігав, як я збив повну ірландську такту за чотири секунди. Я поставив порожню склянку. «Приємно познайомитися, містере О’Донован, — сказав я, — заїду ще раз». — Ні за що, — сказав він.

Я підійшов до Елісон, яка стояла біля дверей. Коли я пройшов повз Лінча, він відсунув ногу, але мені вдалося уникнути його й я продовжував йти. Я не хотів починати бійку. Елісон відчинила двері й вийшла надвір. Я хотів піти за нею, але звернув убік, коли увійшов великий чоловік. Він пройшов повз мене, а потім невпевнено став. Я втік. Це був Таафе, і хоча його розумові процеси, можливо, не рухалися так швидко, вони також не були повністю зупинені. Поки він ламав голову, як діяти, я вискочив і схопив Елісон за руку. — Швидко до машини, — наполегливо сказав я, — у нас біда. Однією з речей, які мені подобалися в Елісон, було її швидке розуміння. Вона не гаяла часу, наполягаючи на поясненнях, але відразу ж кинулася тікати. Мабуть, вона була у відмінній фізичній формі, тому що рухалася швидше за мене, за сто метрів випереджала десять. Позаду я почув тупотіння чобіт на землі, ніби хтось зараз женеться за мною, і мені здалося, що я міг припустити, що хтось був Таафе. Уже сутінка було, і світло на заході тьмяніло, тож я не бачив рибальської сіті, розкинутої для висихання за двадцять ярдів перед машиною. Мої ноги заплуталися в сітці, і я впав вперед.

Це полегшило Таафе. Я чув скрип його черевиків, коли він мчав до мене, і скрегіт двигуна, коли Елісон заводила машину. Наступне, що я зрозумів, це те, що Таафе дуже сильно вдарив мене черевиком. Драгунський чобіт, мабуть, зі сталевими носками, і один із них зі страшною силою вп’явся мені в бік. Він не видавав жодного звуку, окрім свого важкого дихання. Я перекотилася набік, відчайдушно намагаючись звільнити ноги, і його нога просвистіла так близько до моєї голови, що я відчула вітер. Якщо він вдарить мене по голові, завіса може впасти на Стеннарда — назавжди. Двигун автомобіля заревів, і ми стояли на сонці, коли Елісон увімкнула дальнє світло. Я підвів очі й побачив Таафе, який піднявся наді мною, його губи відірвалися від зубів у вовчій посмішці й позиціонувалися для ще одного удару. Я відкотився, як божевільний, побачив струмінь вогню з боку машини і почув удар, схожий на вологу петарду. Таафе видав придушений булькаючий звук і раптом упав на мене. Він видавав страшні звуки, коли я відкидав його. Він звивався на землі, схопившись за ліве коліно. Я зірвав сітку з ніг і побіг до машини. Двері з іншого боку від водія були відчинені, і Елісон нетерпляче крутила двигун. Я впав усередину, побачив, як вона поклала маленький пістолет у бардачок, і, перш ніж я навіть зачинив двері, ми поїхали, розвернувши машину, щоб ледь уникнути Таафе, який звивався на землі. Я видихнув: «Куди ти його вдарив?»

— У його колінній чашечці, — сказала вона. Її голос був рівним і холодним, наче ми розмовляли на стрільбищі. «Я думав, що це найкраще. Він намагався вбити вас».

Я повернувся і подивився. Хоча було темно, я побачив, що хтось стоїть над Таафе. Це був високий худий чоловік; це цілком міг бути Сімас Лінч.


4

«Вілер», — задумливо сказав я. — Що ти про нього знаєш? Був наступний ранок, і ми сиділи в моїй спальні й снідали. Якщо керівництво вважало, що це не відповідає правилам, вони, звичайно, цього не показали; Зважаючи на труднощі минулого вечора, я не мав великого інтересу бути обмеженим одним місцем у їдальні, відкритій для всіх. Намазала тости мармеладом. — Депутат від Східного Гарлінгсдона, дуже багатий, його колеги-депутати, як я чув, не дуже добре поважаються. — А іноземець?

Вона звела брови. 'Я так думаю. Але він, мабуть, уже був в Англії. Звичайно, він натуралізований». «Чи може така особа стати членом Палати громад?»

«О так, було й більше», — невиразно промовила Елісон над тостом.

«Президент Америки, мабуть, народився там», — сказав я. — А як щодо прем’єр-міністра Англії?

«Я не думаю, що для цього існують якісь правила, — сказала вона, — мені доведеться перевірити».

«Яка його позиція? Я маю на увазі політику. Він міністр чи що?»

«Спробуй їм наговорити з язика, але просто депутат». Я клацнув пальцями. «Тепер я знаю, де я бачив його ім'я. Він ніби вибухнув, коли ми зі Слейдом втекли. Говорили про «бандитів на наших вулицях». Принаймні так я читав у Sunday Times».

«Так, — сказала Елісон, — він був досить грубим у палаті. Однак прем'єр-міністр віддав йому велике значення». Я сказав: «Якщо те, що я вважаю правильним, він повинен бути неймовірно жорстоким хлопцем». Слухай. Макінтош розмовляє з Вілером, і його збивають - водій продовжує їхати. Я беру в Джонса блокнот, у якому згадується Clonglass. У Clonglass ми зустрічаємо Wheeler; ми стикаємося з Таафе — і до біса важко, якщо ви запитаєте мене — і я знаю, що Таафе — один із Зламників. Чи не здається вам, що Вілер не має нічого спільного з Брейкерсами, це надто випадково? Елісон змастила маслом шматок тосту; вона була дівчиною зі здоровим апетитом. «Мені здається, він у цьому по шию», — коротко сказала вона. Вона зробила паузу. — Я не розумію, що Таафе не кричав; він не видав жодного звуку, навіть коли я в нього вистрелив».

«Я не думаю, що він може кричати, — сказав я, — я думаю, що він дурний». Я ніколи не чув, як він говорив. Чи можу я поглянути на цей пістолет?

Вона нахилилася, взяла сумку й витягла пістолет. Це був акуратний маленький пістолет 22-го калібру, менше чотирьох дюймів завдовжки — навряд чи це була зброя для прицільної стрільби в напівтемряві та на відстані понад двадцять футів. Я запитав: «Ти цілився в коліно Таафе?»

— Ну, — сказала вона. «Він уже підняв ногу, а ці кулі такі дрібні, що якби я влучив у нього в іншому місці, він би не впав. Звичайно, я міг поцілити йому в голову, але я не хотів його вбивати».

Я подивився на неї з повагою. Як я вже думав, Макінтош збирав навколо себе лише талановитих людей. — То ти хотів вдарити його там, куди вдарив?

«О так», — сказала вона, відкладаючи смішно маленький пістолет. Я сказав: «Ще трохи про Вілера». Чи справді він був іноземцем? З якої він країни?»

'Я не знаю. Тоді він мені не був цікавий. Але ці деталі мають бути в Хто є хто стояти.'

— Я думаю про Слейда, — сказав я. «Вони забрали його з дому поблизу Лімерика чотири дні тому. Таке полювання дуже легке. Якщо ця яхта стояла на якорі в Clonglass більше чотирьох днів і Зараз Вілер вирішує відправитися в круїз по Балтійському морю, тому у вас є чертовски хороші шанси, що Слейд буде на борту. Зверніть увагу, це лише припущення! «Я можу пройти з тобою довгий шлях».

«У мене є більше. Що ви про це думаєте? Скажімо, є людина, Mr. і припустімо, що він присвячує свої зусилля звільненню російських шпигунів із в'язниці. Йому потрібна допомога, і де він її візьме?» Елісон хотіла щось сказати, але я нестримно продовжував. «В Ірландії є чимало антибританських настроїв, особливо зараз, коли вони спалахнули в Північній Ірландії; в Іра все ще активний. Минулої ночі я міг відчути деякі з цих почуттів». — Ви маєте на увазі того хлопця, з яким ви розмовляли в барі? «Це був хлопець на ім’я Сімас Лінч, і він ненавидів мене з принципу. Більше того, він працює на Вілера, і мені здалося, що я бачив, як він допомагав Таафе вчора ввечері. Але я відволікся. Скажімо, що п ira . У нього є гроші на створення організації, але незабаром банда виходить на самоокупність, оскільки Брейкери не обмежуються шпигунами. IRA потребує грошей, і це кращий спосіб отримати їх, ніж грабувати банки, тому вони щасливі. Містер Іра робить для нього чудову роботу. Що ви думаєте про це?'

Вона звела брови. «І пан Вона сумно похитала головою. «Мільйонери, які самі зробили себе, зазвичай не є комуністами-ентузіастами». — Як він отримав гроші?

«Я вважаю, що він заробив свій перший капітал завдяки спекуляціям житлом у 1950-х і на початку 1960-х років. Потім він вийшов на ринок нерухомості в США і заробив ще більше статків. Одного разу журнал «Тайм» опублікував про нього обкладинку, назвавши «Вілер-дилером». Після цього він брався майже за все, що могло заробити». «І він ще має час для роботи в нижній палаті! Зайнятий власник.

«Занадто великий бос і надто зайнятий, щоб бути російським шпигуном», — сказала Елісон.

'Може бути.' У мене були свої думки з цього приводу. Я сказав: «Я хотів би знати, як справи у Макінтоша». Хочете подзвонити?» «Саме це я планувала зробити», — сказала вона. — Думаю, нам краще позбутися машини. Вони, мабуть, помітили його в Clonglass. Вона вагалася. «Я візьму напрокат інший. Мені здається

краще не показуйся на вулицях тут, у Голвеї». «Але...»

«Мені здається, вони ще не знають мене, — сказала вона, — минулої ночі ми не дуже часто були разом». «Якщо Шон О'Донован тримає язик на замку», — сказав я. «Я змушена ризикнути», — сказала вона й взяла трубку. Вона подзвонила в Лондон і поговорила з кимось у лікарні. Вона була невеликого зросту і більше слухала, ніж говорила, але з виразу її обличчя я зрозумів, як йдуть справи. Вона поклала слухавку й блідо сказала: «Змін все одно немає». Він бореться за своє життя, але ми вже це знали». Я закурив. — Ти давно його знаєш? «Все моє життя», — сказала вона. — Він мій батько.


5

Це призвело до дискусії. Моєю першою реакцією було те, що я піду далі сам, а вона повернеться до Лондона. "Прокляття!" Я сказав: «Ти належить бути там. Ти ніколи не пробачиш собі, якщо він помре у твою відсутність».

«І він ніколи не пробачить мені, якщо Слейд втече, бо я така до біса сентиментальна», — сказала вона. — Ти майже не знаєш мого батька, Оуене. Він жорсткий хлопець».

— А ти жорстока жінка, — сказав я. «Яблуко недалеко від дерева падає».

Вона зухвало сказала: "Дочка-дегенерат?" — Гадаю, тобі варто повернутися, — твердо сказав я. — А я залишаюся, — так само вперто сказала вона. «У мене тут дві справи. Допоможіть вам зловити Слейда. Ви не можете впоратися з цією бандою поодинці».

— А інше?

— Гляди, щоб вони тебе не дістали, дурню! Я міркував про це, поки вона відкривала валізу й нетерпляче розривала пакет коричневого паперу; Вийшло більше грошей, ніж я коли-небудь бачив поза банком. Моя увага на мить відвернулася. — Скільки там у вас, біса, є?

«П’ять тисяч фунтів», — сказала вона, кидаючи мені пачку. — Ось тобі п’ятсот. Може, ми розлучимось, і тоді тобі знадобляться гроші».

Я сухо сказав: «Скарбник Її Величності стає дуже безрозсудним». Чи потрібно мені щось підписувати?»

«Я збираюся дізнатися все, що можу про Вілера», — сказала вона. «Не виходьте з цієї кімнати».

Вона поклала решту грошей в одну з тих великих сумок, які носять жінки, і вибігла з кімнати, перш ніж я встиг щось сказати. Я мляво сів на ліжко і дивився на пачку банкнот, товщиною в сто аркушів, і думав тільки про неважливий факт, що вона вперше назвала мене на ім'я.

Вона була у від'їзді протягом двох годин і повернулася з новинами - яхта Вілера відійшла, прямуючи на південь. Вона не знала, чи був на борту сам Вілер.

Вона дістала з кишені аркуш паперу, роздруковану сторінку з книжки. «У мене є його стара копія Хто є хто придбаний. Він був занадто важким, щоб його тягати з собою, тож я вирвав сторінку, яка до нього входила».

Вона простягла мені сторінку й вказала на абзац. Чарльз Вілер, 46 років, народився в Аргірокастро, Албанія. Албанія! Він був членом парламенту, мав три почесні докторські звання, був членом цього, членом правління того, благодійником цього та головою того. Квартира в Лондоні, заміський будинок в Герефордширі, такі-то клуби — моє око літало по сторінці, поки мене раптом не зупинив запис. Інтерес – реформа кримінальної юстиції, ради Бога!

Я запитав: «Як він отримав ім’я Чарльз Вілер». «Він, мабуть, просив змінити ім’я». — Ви знаєте, коли він прибув до Англії з Албанії? «Я нічого про нього не знаю, — сказала Елісон, — я ще не мала нагоди його вивчити».

— І його яхта попливла на південь. Я думав, він піде на північ — до Балтійського моря». — Ви все ще припускаєте, що Слейд на борту.

— Мушу, — похмуро сказав я.

Елісон спохмурніла. «Він може піти до Середземного моря. Якщо так, то він, мабуть, заправляється десь на півдні, можливо, в Корку. У мене є дівчина в Корку; старенька - кума. Ми можемо полетіти з Шеннона до Корка».

«В аеропорту Шеннон буде більше копів, ніж туристів», — сказав я. — Я не можу ризикувати.

«Аеропорти величезні. Я доведу вас, — впевнено сказала Елісон.

— А що ти скажеш своїй старій тітці?

Елісон посміхнулася. «Я завжди міг обвести Мейв О'Салліван навколо пальця».


6

Ми досить легко і непомітно проскочили в аеропорт Шеннон. Мені здавалося, що охорона хрень, але ці аеропорти такі великі і такі великі, що охорона всього з’їсть усі прибутки. Через п’ятнадцять хвилин, після балачок по радіо, ми були в повітрі; у бік Корка. Я дивився на Елісон, яка керувала літаком із надзвичайною майстерністю. Вона керувала літаком — Piper Apache — так, як робила все, економно рухаючись і не уявляючи цього. Мені було цікаво, як би це було мати Макінтоша як батька; травматичний досвід для деяких дівчат. Мейв О'Салліван жила в Гленмайрі на околиці Корка. Вона була дуже стара, але ще швидка на ногах, гостроока й розумна, як клітка, повна мавп. Вона пискнула від задоволення, коли побачила Елісон, і кинула на мене погляд, який роздягнув мене до кісток менш ніж за дві секунди. — Тебе надто довго не було, Елісон Макінтош! Елісон посміхнулася. — Сміт, — сказала вона.

'І це так - це так. На жаль, погане ім’я для кельта».

— Це Оуен Стеннард, — сказала Елісон. «Він працює на батька».

Мудрі старі очі дивилися на мене з новим інтересом. «Так це так?» А що за диявольські штуки зараз робить той молодий пройдисвіт?»

Думка про те, що такого досвідченого чоловіка, як Макінтош, називають молодим пройдисвітом, ледь не викликала посмішку на моїх губах, але мені вдалося її мужньо придушити. — Не твоя справа, — різко сказала Елісон. «Він передає привіт». Подумки я погодився з нею, що було б недобре повідомляти старенькій про його стан.

— Ви якраз встигли до чаю, — сказала місіс О’Салліван, поспішаючи на кухню, а Елісон йшла за нею. Я сів у велике крісло, яке мене приємно поглинуло, і глянув на годинник. Була шоста тридцять — ще ранній вечір — і не минуло й 24 години, відколи Елісон проткнула Таафе колінну чашечку.

Чай виявився чудово об’ємною їжею з безліччю нав’язаних нам страв, приправлених коментарями про поганий апетит молоді сьогодні. Коли я назвав її місіс О'Салліван, вона засміялася і сказала: «Називайте мене по імені, юначе, мені буде легше», тож я назвав її Мейв, але Елісон назвала її тіткою Мейв. — Мені треба дещо вам сказати, тітонько, — сказала Елісон. «Оуен розшукується гарда, тому ніхто не може знати, що він тут».

'The garda?' — крикнула Мейв. «Я не хочу допитуватись, але це від Алека?»

«У певному сенсі так», — сказала Елісон. 'Це дуже важливо.' «Я тримала язика на замку про більше речей, ніж ти говорила за все своє життя, дівчино», — сказала Мейв. «Ви не знаєте, як тут було раніше, а тепер ці божевільні хлопці знову пішли на північ». Вона подивилася на нас своїми гострими чорними очима-намистинками. — Це не має до цього нічого спільного, чи не так? «Ні, — сказав я, — це взагалі не має нічого спільного з Ірландією».

— Тоді я буду мовчати, — сказала вона. — Ласкаво просимо тут, Стеннарде.

Після чаю ми вмилися, і Мейв сказала: «Я стара жінка і хочу рано лягати спати». Лише ви двоє, влаштуйтеся зручніше».

— Я хотіла б подзвонити, — сказала Елісон.

«Телефон там. А монетку туди в ту банку поклади — я на старість збираю». Мейв завила від сміху. «Це має бути ще трохи, тітонько Мейв, — сказала Елісон, — мені доведеться кілька разів подзвонити в Англію».

'Заспокойся дівчино. Якщо ви поговорите з Алеком, запитайте його, чому він ніколи не приїздить до Ірландії в ці дні». — Він дуже зайнятий, тітонько.

«Ну що ж, — сказала Мейв, — і коли такі люди, як Алек Макінтош, зайняті, звичайним людям час знайти глибоку й тиху яму в землі. Але передайте йому мої вітання і скажіть, що він не вартий того, щоб я про нього думав». Вона пішла, і я сказав: «Ви гарний характер, чи не так?»

«Я могла б розповісти вам історії про Мейв, від яких ваші вуха згорнуться», — сказала Елісон. «Вона була дуже активною під час повстання». Вона підняла трубку. «Послухаємо, що скаже капітан порту».

Капітан порту дуже допоміг. Так, Артіна було очікувано. Містер Вілер організував забір палива. Ні, він не знав точно, коли корабель прибуде, але використовуючи попередні візити пана Вілера як орієнтир, ми могли очікувати, що Артіна залишився б у Корку на кілька днів.

Коли Елісон повісила слухавку, я сказав: «Тепер ми повинні придумати, як потрапити на борт». Хотів би я знати трохи більше про човен Вілера».

«Дайте мені кілька годин, і ви дізнаєтесь усе, що для цього потрібно», — сказала Елісон. «Телефон — чудовий винахід. Але я спочатку подзвоню в лікарню».

Був привід для радості, оскільки Алек Макінтош все ще боровся за своє життя і рухався вперед. Елісон сяяла. «Іде краще! Лікар сказав, що його стан покращується і у нього є шанс».

«Він при свідомості? Він може говорити?» — Ні, він досі непритомний.

Я думав. Якби Макінтош увесь цей час був без свідомості, можливо, минуло б дуже багато часу, перш ніж лікарі дозволили б йому поговорити з будь-ким, навіть якби він міг і хотів це зробити. Я б віддав усе, щоб почути, що він сказав Вілеру за день до того, як його вдарили. «Я радий, що все йде на краще», — сказав я від щирого серця. Елісон знову взяла слухавку, раптом зовсім по-діловому. «А тепер до роботи».

Я дозволив їй це зробити, лише час від часу відповідаючи на її запитання. Я був зайнятий розробкою теорії, яка почала набувати особливо дивних форм. Якщо я мав рацію, Вілер був дуже дивним і надзвичайно небезпечним птахом — навіть більш небезпечним для національної безпеки, ніж Слейд. Я був глибоко задуманий, коли Елісон сказала: «Я зробила все, що могла зробити зараз, решті доведеться почекати до завтра». Вона відкрила блокнот, наповнений стенографічними записами, сторінка за сторінкою. «Чого ти хочеш спочатку – Вілера чи яхти?»

«Спочатку яхта».

Вона гортала книжку. 'Ось. Ім'я - Артіна. Спроектований Паркером, побудований Клелендсом на Тайні, кораблю було два роки, коли Вілер придбав його. Це стандартний дизайн, відомий як Parker-Clelands, і це важливо, але я перейду до нього за мить. Максимальна довжина - 33 метри, ширина - 6,5 метра, крейсерська швидкість - 12 вузлів, на повній потужності - 13 вузлів. Корабель має два дизельних двигуна Rolls Royce по 350 кінських сил кожен. Це те, що ви хочете знати? «Точно». Завдяки цьому я зміг створити імідж. "Який її діапазон?"

«Я не знаю, але це буде. Екіпаж із семи осіб: капітан, інженер, кухар, стюард і три матроси. Розміщення до восьми пасажирів». «Як діляться хатини?»

— Я теж про це дізнаюся завтра. Карта корабля-побратима була оприлюднена кілька років тому. Їх фотокопіюють і надсилають до газети тут, у Корку екзаменатор, де ми можемо забрати їх завтра разом із фотографіями корабля».

Я захоплено дивився на Елісон. Хлопчик! Це те, про що я б ніколи не подумав».

«Газета є хорошим місцем збору інформації. Я сказав тобі, що можу щось організувати». — Що ти знаєш про Вілера?

«На телексі буде докладний звіт екзаменатор, але це найголовніше. Він воював з італійцями, коли вони вторглися в Албанію перед Другою світовою війною». Вона підвела очі. «На той момент йому мало бути 14 років. Він втік зі своєю родиною до Югославії і знову воював з італійцями та німцями як у Югославії, так і наприкінці Другої світової війни в Албанії. Він покинув Албанію в 1946 році, коли йому було за двадцять, і оселився в Англії. Натуралізований у 1950 році. Приблизно в той же час почав займатися нерухомістю, і були закладені основи його багатства». «Яка нерухомість?»

'Офіси. У той час вони тільки починали будувати ці великі офісні блоки». Вона зморщила носа. «Я розмовляв з фінансовим редактором у газеті, він сказав, що є щось дивне в перших кількох справах, закритих Вілером». «Це цікаво, — сказав я, — продовжуй».

За словами редактора, було не зовсім зрозуміло, як Вілер щось на цьому заробив. Очевидно, він отримав прибуток, бо раптом у нього з’явилися гроші, щоб робити більші та кращі речі, і після того першого початку він ставав все сильнішим». «Цікаво, скільки він заплатив податки», — сказав я. «Шкода, що ми не можемо зробити заяву податкового інспектора. Я починаю розуміти. Ви знаєте, з ким він воював на війні — з четниками чи з партизанами? Націоналісти чи комуністи?»

«Я не маю цього з собою, — сказала Елісон, — що надходить через телекс, якщо це відомо».

«Коли він почав займатися політикою?»

Вона звернулася до своїх нотаток. «Він вступив у боротьбу на проміжних виборах у 1962 році. Він знову балотувався на загальних виборах 1964 року та переміг із розумною перевагою».

— І можна припустити, що він щедро вносив до партійної каси, — сказав я. 'Без сумніву. Чи відомо, чи має він ще контакти в Албанії?» «Нічого не відомо».

«Росія? Ще одна комуністична країна?»

Елісон негативно похитала головою. — Він справжній капіталіст, друже. Я цього не бачу, Оуене. Він завжди виступає з антикомуністичними промовами в парламенті». — Пам’ятаєте, він також проти втечі в’язнів із в’язниці. Що таке ці реформи пенітенціарної системи?» «Він відвідував в'язницю, але, мабуть, тепер він став занадто важливим для цього. Він дуже щедрий на внески до різноманітних асоціацій з реформи пенітенціарної системи, і він є членом парламентського комітету, який вивчає реформи пенітенціарної системи».

«Боже мій, це стане в нагоді», — сказав я. «Він також відвідував в'язниці в такій якості?»

'Я думаю так.' Вона відклала свій блокнот. — Оуене, ти будуєш досить серйозно на хиткому фундаменті. 'Я знаю.' Я встав і почав неспокійно ходити по кімнаті. «Але я піду ще далі. Одного разу я розмовляв з мультимільйонером, південноафриканцем; він сказав, що перший квартал мільйона найважчий. Йому знадобилося п’ятнадцять років, три роки, щоб досягти мільйонної позначки, а за наступні шість років він подолав рубіж у 5 мільйонів. Математики сказали б, що він був на квадратній кривій».

Елісон ставала трохи нетерплячою. 'Що ви маєте на увазі?' «Перша чверть мільйона є найскладнішою, тому що наш потенційний мільйонер повинен сам приймати рішення та проводити власні дослідження, але коли у нього буде достатньо грошей, він може дозволити собі найняти цілі групи бухгалтерів і юристів, і це визначає прийняття рішень. дуже легко. Це початок процесу, де лежить натрій. А як щодо того фінансового редактора, який думав, що в ранньому бізнесі Вілера є щось дивне?»

Елісон зняла нотатки. «У мене немає нічого більше, ніж я вже сказав вам».

«Давайте знову візьмемо містера X за голову», — сказав я. «Він не росіянин — зробимо його албанцем, — але він за росіян. Він приїхав до Англії в 1946 році і отримав натуралізацію в 1950 році. Приблизно в той час він починає займатися нерухомістю і заробляє на цьому гроші, але принаймні один чоловік не розуміє, як. Припустімо, він отримав це від третьої сторони — можливо, півмільйона фунтів стерлінгів. X — розумний хлопець — такий же розумний, як і будь-який інший потенційний мільйонер, — і гроші роблять гроші. Тож він починає приймати звичайні капіталістичні шляхи». Я обернувся. «Він почав займатися політикою в 1964 році і зумів отримати місце в Палаті громад, де зараз він є активним членом парламенту. Йому 46 років і попереду 25 років політичного життя». Я витріщився на Елісон. «Що буде, якщо він отримає високу посаду в Кабміні? Наприклад, міністр фінансів чи оборони – чи навіть прем’єр-міністр – у 1984 році, що мені здається знаменною датою? Пацани в Кремлі регочуть в голову!»


OceanofPDF.com

VIII


1

Тієї ночі я погано спав. У перші години моя теорія почала виглядати диявольськи безглуздою і здавалася дедалі малоймовірнішою. Мільйонер і депутат навряд чи міг мати якесь відношення до росіян – це було протиріччя. У всякому разі, Елісон вважала це неправдоподібним. І все ж Вілер був якимось чином пов’язаний із Breakers, якщо багато ймовірних зв’язків не були чисто випадковими — і я не міг відкинути цю можливість. Я бачив занадто багато випадків очевидної причини та наслідку, які пізніше виявилися випадковими.

Я неспокійно обертався в ліжку. Якщо припустити, що це правда — що Вілер справді був босом Брейкерсів, навіщо йому це робити? Не про гроші, їх у нього було вдосталь. Відповідь знову була: політика; і це повернуло мене до Вілера як члена парламенту та пов’язаних з цим небезпек.

Я все одно заснув і мені снилися жахливі кошмари наближення загибелі.

За сніданком я був не відпочив і трохи поганий. Мій настрій швидко зіпсувався, коли Елісон зателефонувала вперше за день і дізналася від капітана порту, що Артіна приїхали вночі, швиденько заправилися і рано виїхали на Гібралтар. — Ми знову втратили цього виродка, — сказав я.

«Ми знаємо, де він, — весело сказала Елісон, — і ми знаємо, де він буде через чотири дні».

— Це абсолютно неправильно, — похмуро сказав я. «Оскільки заявленим пунктом призначення є Гібралтар, йому, наприклад, не потрібно туди їхати. Інша справа, що йому заважає пересадити Слейда на російський траулер, який прямує в інший бік на Балтику? Як тільки він зник за горизонтом, це легко можна зробити. І ми навіть не впевнені, що

Slade на борту Артіна є. Ми просто здогадуємося». Після сніданку Елісон переглянула інформацію Екзаменатор отримати. Я не пішов; вони не бачили мене біля будівлі газети — ті репортери вже надто багато написали про Ріардена та виклали забагато фотографій. Останньою людиною, з якою я хотів зустрітися, був гостроокий репортер. Я залишився вдома, а Мейв тактовно впоралася з домашніми справами, залишивши мене самого, глибоко замисленого. Елісон не було півтори години й повернулася з великим конвертом. «Фотографії та телекси», — сказала вона, кладучи переді мною конверт. Я спочатку подивився на фотографії. Було три фотографії Вілера, один офіційний для рекламних цілей, а решта газетні фотографії, зняті з відкритим ротом, як фотографи преси люблять фотографувати політиків. В одному він був схожий на голодну акулу, і я б’юся об заклад, якийсь редактор хихікав би над ним.

Це був великий чоловік, широкоплечий і високий, зі світлим волоссям. Фотографії були чорно-білі, і тому важко судити, але я припустив, що він попелястий блондин. У нього був великий ніс із вм’ятиною на ньому, ніби його колись вдарили. Політичні карикатуристи не мали б проблем із таким обличчям, якби він колись досяг високого становища. Я відклав фотографії Вілера — якби побачив його, я б упізнав. Інші фотографії були Артіна а також була фотокопія плану судна-побратима. Шон О’Донован перебільшив — корабель був не такий великий, як королівська яхта, але це був пристойний човен, який потребував би принаймні мільйонера, щоб його купити та підтримувати. Перед машинним відділенням була двомісна каюта для власника, а на кормі — три двомісні каюти для шести гостей. Екіпаж залишився в баку, за винятком капітана, який мав капітанську кімнату відразу за рульовою рубкою.

Я дивився на карту, поки не знав кожен коридор і двері напам’ять. Якщо мені доведеться сісти на борт, я хотів би знати шлях і найкращі місця, щоб сховатися. Якірна кімната та кімната з кондиціонером здавалися найкращими місцями для безбілетного пасажира.

Елісон була глибоко поглинена читанням телексу. «Щось залишилося?» Вона підвела очі. «Не набагато більше, ніж я сказав тобі вчора ввечері. Трохи детальніше, от і все. Вілер воював у Югославії з партизанами».

— Комуністи, — сказав я. «Ще одна частина головоломки». Я почав читати й побачив, що Елісон мала рацію; не було набагато більш суттєвої інформації. Виник образ яскравого молодого чоловіка, який став грошовим магнатом, пройшовши свій шлях, і який тепер завоював міцне становище в суспільстві, сказавши правильні речі в потрібний час і зробив щедрий внесок у справу. Імідж успішної людини, яка зараз шукала нові сфери для завоювання – звідси і політика.

«Він не одружений, — сказав я, — він, мабуть, найпривабливіший холостяк в Англії».

Елісон криво всміхнулася. «Я чув деякі чутки. У нього є коханка, яка регулярно оновлюється, і історія свідчить, що він бісексуал. Але хтось при здоровому глузді не кладе цього на телекс, це було б наклепом».

«Якби Вілер знав, про що я думаю, наклеп був би найменшою з його проблем», — сказав я.

Елісон без ентузіазму знизала плечима. «Що нам тепер робити?»

— Ми їдемо до Гібралтару, — сказав я. "Твій літак робить це?" «Природно».

«Тоді ми підемо за ним. Ми більше нічого не можемо зробити!'


2

У нас було багато вільного часу. План корабля та опис корабля-побратима Артіна показав, що це, безумовно, не швидкий корабель і що Гібралтар точно не досягне менше ніж за чотири дні. Ми вирішили підстрахуватися й відправитися на Гібралтар за три дні, щоб бути там, коли прибуде корабель.

Це дало Елісон час полетіти назад до Лондона, щоб побачити, як Макінтош бореться за своє життя, і відкопати більше старих корів Вілера. Ми не думали, що було б розумним для мене приїхати до Лондона. Проскочити в аеропорт Корка було одне, а Хітроу чи Гетвік — зовсім інше. Щоразу, коли я інкогніто пробирався через в’їзди в аеропорт, я ризикував дедалі більше. Тож я провів два дні в тому будинку на околиці Корка, не маючи з ким поговорити, крім старої ірландської жінки. Мейв була дуже тактовною; вона не нав'язувалася, не задавала питань і поважала моє мовчання. Одного разу вона сказала: «Я знаю, що ти відчуваєш, Оуене. Мені довелося пережити те саме в 1918 році. Це жахливо, коли всі руки спрямовані проти тебе і ти змушений ховатися, як дикий звір. Але тут, вдома, ти в безпеці».

Я сказав: «Тож ви відчували хвилювання під час повстання». «Так, - сказала вона, - і мені це не сподобалося. Але завжди є біди та повстання — якщо не тут, то десь в іншому місці — і завжди хтось женеться за кимось». Вона скоса подивилася на мене. "Особливо такі люди, як Алек Макінтош і всі, хто пов'язаний з цією людиною". Я посміхнувся. — Ви не схвалюєте те, що він робить?

Вона підняла підборіддя. «Хто я такий, щоб схвалювати чи заперечувати? Я нічого не знаю про його вчинки, крім того, що він жорсткий і небезпечний. Мені іноді здається, що це небезпечніше для свого народу, ніж для нього самого».

Я подумав про Макінтоша в лікарні. Цього було достатньо, щоб розвіяти цю думку. Я запитав: «А як щодо жінок, які на нього працюють?»

Мейв пильно подивилася на мене. — Ви маєте на увазі Елісон, — беззвучно сказала вона. 'Це не добре. Він хотів сина і отримав Елісон, тож він зробив усе можливе й сформував її за власним суворим зразком; і це важкий і важкий візерунок, достатньо, щоб задушити дівчину».

— Він важка людина, — сказав я. «А як щодо матері Елісон? Невже вона не мала права голосу?»

Голос Мейв був трохи глузливим, але з домішкою жалю. «Та бідна жінка! Вона вийшла заміж не за того чоловіка.

Вона не могла зрозуміти такого чоловіка, як Алек Макінтош. Шлюб був невдалим, і вона покинула Алека ще до народження Елісон. Вона приїхала жити сюди, в Ірландію. Коли Елісон було десять років, вона померла; у Вотерфорді.

«А потім Макінтош взявся виховувати Елісон».

— Ось і все, — сказала Мейв.

Я запитав: «А як щодо Сміта?»

— Елісон розповідала тобі про нього?

— Ні, — сказав я.

— Тоді я тобі нічого не скажу, — твердо сказала Мейв. «Я досить пліткував. Коли – і якщо – Елісон захоче, щоб ви знали, вона скаже вам сама». Вона відвернулася, а потім завмерла, дивлячись на мене через плече. «Я думаю, що ти сам жорсткий, Оуене Стеннарде. Мені цікаво, чи ти підходить для Елісон».

І я залишився, щоб зрозуміти це.


Того вечора Елісон подзвонила. «Сьогодні вранці я летіла через море, — сказала вона. 'The Артіна був курсом на Гібралтар.

— Сподіваюся, ви не зробили свій інтерес надто очевидним?

«Я наздогнав судно на 1500 метрів і все ще піднімався. Я не повертався, поки не зник з поля зору». — Як Макінтош? Я все одно його так називав, навіть до неї.

«Поправляється, але він все ще без свідомості. Мені дозволили побачитися з ним на кілька хвилин».

Це було не дуже добре. Я волів би, якби Макінтош був здоровий і міг говорити; Мені здалося, що він недостатньо жвавий. Це підвело мене до іншої і досить болючої теми. — Там, у Лондоні, за вами можуть спостерігати.

«За мною ніхто не стежив. Знайомих я теж не бачив, крім одного». 'Хто це був?'

«Прем'єр-міністр відправив свого секретаря до лікарні. Я зустрів його там. Він каже, що прем'єр-міністр стурбований».

Я думав про Вілера та того хлопця, якого вони втекли з в’язниці й убили, і про Макінтоша, який безпорадно лежить у лікарні. — Тобі краще щось зробити, — сказав я. — Зателефонуйте тому секретарю й попросіть його розповісти, що Макінтош помирає — що він майже мертвий. Вона зрозуміла. — Думаєш, вони намагатимуться впоратися з батьком у лікарні?

«Особливо, якщо вони думають, що він вийде на перше місце. Попросіть цього секретаря непомітно промовити кілька слів тут і там, особливо тим, з ким Вілер, як відомо, має справу в Палаті громад. Якщо Вілер зателефонує в Лондон, щоб побалакати з кимось зі своїх приятелів, хороша новина може дійти — і це може врятувати життя вашому батькові». — Буду, — сказала вона. — Щось про Вілера?

«Ще ні, все одно не те, що ми хочемо. Його громадське життя бездоганне».

«Нас це не цікавить, — сказав я, — але зробіть усе можливе». Через два дні Елісон повернулася, прибувши на таксі опівдні. Вона виглядала втомленою, наче мало спала, і Мейв видавала стурбовані звуки, але розслабилася, коли Елісон сказала: «Занадто багато валялася в тих клятих нічних клубах».

Мейв пішла, а я підняв брови. «Поставити квіти надворі?»

Вона знизала плечима. «Мені доводилося спілкуватися з багатьма людьми, і тих, з ким я мав спілкуватися, можна було знайти лише там». Вона зітхнула. «Повна трата часу». — Ніяких нових брудних справ?

«Нічого важливого, крім, можливо, однієї речі. Я подивився на кадрову ситуацію». «Що за ситуація?»

Вона втомлено посміхнулася, я перевірив посох Вілера. Дні слави минулих років минули, і слуг важко знайти, але Вілер досягає успіху, незважаючи на те, що у нього великий персонал.

потреба.' Вона вийняла з кишені блокнот. «Увесь його персонал британець і має британські паспорти, крім водія, який є ірландцем. Вам це цікаво?» — Його зв’язок з Ірландією, — сказав я. «Це дуже цікаво». "Стає краще", - сказала вона. — Як я вже сказав, решта його слуг — англійці, але всі вони до останнього натуралізовані й подали заяву на зміну імені. І яка, на вашу думку, країна їхнього походження?» Я посміхнувся. «Албанія».

«Ви заслужили шинку. Але є ще один виняток. Один із них не взяв англійського імені, бо це було б досить дивно. Вілер любить китайську їжу, і в його домі є китайський шеф-кухар. Його ім'я Чан Пі-Ву». Я знаю, що ви маєте на увазі, — сказав я. «Було б божевіллям, якби він змінив своє ім'я на Мактавіш. Звідки він?' «З Гонконгу».

Китайець з Гонконгу! Це мало що значило. Я вважаю, що якщо мультимільйонеру подобається китайська їжа, це дуже поширено, він отримує китайського шеф-кухаря; Мільйонери думають інакше, ніж звичайні люди, і, можливо, такий кухар відчуває, що він витрачає лише кишенькові гроші. Але я відчув поколювання у волоссі на потилиці.

Я задумливо сказав: «Можливо, Вілер займається благодійністю. Можливо, всі ці англійські албанці є двоюрідними братами його двоюрідних братів, дядьками чи тітками, яких він утримує в дещо тактичний спосіб».

Елісон подивилася на стелю. «Складність домашніх робітників полягає в тому, щоб їх утримати. Вони хочуть, щоб чотири вечори на тиждень були вихідними, телевізор у їхній кімнаті та спати щоранку, інакше вони занепокояться й підуть. Плинність кадрів висока, а кількість співробітників Wheeler така ж висока, як і в інших». Це так!' Я нахилився вперед і пильно подивився на Елісон. «Знаєш що, до біса! Для нитки з ним.

Вона яскраво всміхнулася й відкрила блокнот. «На нього працюють тринадцять англійських албанців — садівники, дворецький, економка, покоївки тощо. Більше трьох років з ним ніхто не був. Останній з’явився минулого місяця. Вони приходять і йдуть, як звичайні слуги».

«І вони їдуть у відпустку до Албанії, — сказав я, — у нього є кур’єрська служба».

«Не тільки це, — сказала Елісон, — але хтось регулярно підтримує запаси». Вона ознайомилася зі своїми нотатками, я перевірив у місцевому департаменті соціальних служб у Герефордширі; за останні десять років через його руки пройшло близько півсотні. Я не можу довести, що всі вони були албанцями, тому що вони мали англійські імена; але впевнений, що так і було».

«Ісусе!» Я сказав: «Невже ніхто цього не помічав?» Чим насправді займається Спеціальне відділення?»

Елісон розвела руками. «Вони всі англійці. Якщо це колись привернуло чиюсь увагу – у чому я сумніваюся, – то він каже, що робить це з благодійності, як ви сказали, – рятуючи своїх співвітчизників від комуністичного гніту». — П’ятдесят, — сказав я. — Куди вони всі підуть, коли він з ними покінчить?

Про всі п'ятдесят не знаю - тільки дві встигла перевірити. Зараз обидва працюють в інших депутатів».

Я почав сміятися, не міг стриматися. «Неймовірна жорстокість», — сказав я. 'Така прохолода. Хіба ти не розумієш, що він робить? Він приводить цих хлопців сюди, дає їм прискорений курс британських нравів і звичаїв, а також тонкощів гри в слуг, а потім призначає їх шпигунами. Я можу чітко уявити, як це відбувається в Палаті громад. «Проблеми з персоналом, друже? Так сталося, що один з них покидає мене. Та ні, не така біда — він би краще жив у місті. Може, я його вмовлю…» Б’ється. все, що я коли-небудь чув.

«Це, безсумнівно, свідчить про те, що він все ще підтримує контакти з Албанією», — сказала Елісон. Спочатку я не був настільки переконаний - це здавалося надто смішним. Але тепер це так».

Я сказав: «Ви можете згадати справу Цицерона з останньої війни?» Камердинером британського посла в Туреччині був німецький шпигун. Вілер валявся в грошах двадцять років — можливо, він обдурив сотню Цицеросів. І не тільки в політичних колах. Цікаво, у скількох галузевих магнатів є вдома слуга, навчений Вілером». «І всі з англійськими іменами та розмовляють англійською без акценту», — сказала Елісон. — Вілер подбав про це. Вона рахувала кроки на пальцях. «Вони приїжджають до Англії і, чекаючи натуралізації, досконало вивчають мову та вивчають рід Brit у його природному середовищі. Коли вони стають англійцями, вони йдуть до Вілера за останніми деталями, а потім він їх кудись везе». Вона сумнівно похитала головою. «Це особливо довгостроковий проект». «Вілер сам по собі є довгостроковим проектом. Я поки що не бачу, щоб він пакував валізу і повертався на батьківщину. Тільки подивіться на Слейда, боже краще. Він втиснувся на 28 років! Ці хлопці можуть дивитися вперед». Я почекав хвилину. «Коли ми вирушаємо до Гібралтару?» "Завтра вранці."

«Гаразд, — сказав я, — я мушу дістати цього неймовірного виродка».


3

Я знову, як завжди, увійшов в аеропорт Корка важким шляхом. Я поволі почав забувати, як це – користуватися вхідними дверима. Мейв О'Салліван, всупереч своєму характеру, була дуже емоційна, коли ми йшли. «Повертайся швидше, дівчино», — сказала вона Елісон. «Я стара жінка, і ти ніколи не дізнаєшся». В її очах були сльози, але вона витерла їх, коли повернулася до мене. — А ти, Оуене Стеннарде, бережи себе та дочку Алека Макінтоша.

Я посміхнувся. — Поки що вона доглядала за мною. «Якщо це правда, ти не та людина, якою я тебе вважала», — різко відповіла Мейв. «Але будьте обережні та стережіться гарди». Ми були обережні, і я з полегшенням спостерігав, як місто Корк пройшло під крилами «Апача», і ми кружляли, щоб знайти наш маршрут на південь. Елісон натиснула перемикачі й повернула ручки, а потім відпустила кермо. «Це займе майже шість годин, — сказала вона, — залежно від вітру та погоди». — Ти ж не очікуєш поганої погоди?

Вона посміхнулася. «Тільки так сказати. Прогноз погоди насправді дуже хороший. Північний вітер на висоті 8000 метрів».

«Невже ми так високо літаємо? Я не знав, що це можливо з такими літаками».

«Цей має двигуни з наддувом. Так високо літати економніше. А оскільки кабіна не герметична, доведеться надіти кисневі маски – коли ми досягнемо 3000 метрів. Маска біля твого стільця.

Востаннє, коли я бачив Apache, це був шестимісний літак, але під час перебування Елісон у Лондоні два задні сидіння було знято й замінено великим пластиковим прямокутником. Я показав великим пальцем через плече і запитав: "Що це?"

«Додатковий бак – ще 300 літрів пального. Він забезпечує найбільшу відстань польоту до 3000 км на найекономічнішій швидкості. Я подумав, що це нам може знадобитися». Здібна Елісон продумала все. Я пригадав, що сказала Мейв: ...формував її за власним жорстким шаблоном. Важкий візерунок, щоб дівчину задушити. Я вивчав її; її обличчя було спокійним, коли вона перевіряла прилади та перевіряла подачу кисню, на її обличчі не було слідів, які б підтверджували коментар Мейв. Елісон озирнулася й побачила, що я дивлюся на неї. 'Що відбувається?'

«Ви можете вільно дивитися, — сказав я, — і насправді вперше я по-справжньому почуваюся вільним». Я просто думав, що ти така гарна, от і все». Вона посміхнулася й показала великий палець назад. «Там ірландські бари, і я знаю, що у вас не було нагоди туди побувати. Отже, серед ваших предків має бути ірландський брехун».

«Ірландці та валлійці, — сказав я, — звідси ім’я Оуен. Мабуть, це кельт у мені виходить».

«Одягни свою маску, — сказала вона, — і ти станеш такою ж гарною, як я». Це був довгий і нудний політ. Незважаючи на те, що кисневі маски мали вбудовані мікрофони, ми мало розмовляли, і через деякий час я відкинув спинку крісла. Ми летіли на південь зі швидкістю 200 миль на годину — у п’ятнадцять разів швидше, ніж їхав Вілер. Артіна - і я заснув. Точніше, задрімав. Час від часу я прокидався й бачив Елісон поруч із собою, яка пильно спостерігала за інструментами, дивилася на небо чи робила налаштування. Тоді я злегка торкнувся її плеча, вона повернулася до мене з усмішкою в очах і продовжила свою роботу. Коли минуло майже чотири години, вона штовхнула мене й показала вперед. «Іспанське узбережжя».

Під нами я бачив розбурхане море крізь тремтяче від спеки повітря, а попереду — білу смугу хвилюючого прибою. «Ми не летимо над Іспанією», — сказала вона. «З політичної точки зору це недоцільно, якщо ви їдете до Гібралтару. Ми полетимо вздовж португальського узбережжя».

Вона поклала карту на розкладний аркуш і накреслила новий курс, використовуючи транспортир легкими, ефективними рухами, потім вимкнула автопілот і дозволила літаку здійснити плавний поворот. — Це мис Ортегаль, — сказала вона. «Коли ми побачимо мис Фіністерре, ми знову змінимо курс». — Коли ти навчився літати? Я запитав. — Коли мені було шістнадцять. — І стріляти?

Вона трохи почекала, перш ніж відповісти. «Коли мені було чотирнадцять — пістолет, гвинтівка і гвинтівка. Чому ви це питаєте?» — Просто цікавість. Макінтош вірив у те, що потрібно починати з молодого віку. Мені важко було уявити чотирнадцятирічну дівчину, яка дивиться в приціл. Б’юсь об заклад, що вона також знала азбуку Морзе та всі сигнальні рухи прапора, не кажучи вже про те, як запрограмувати комп’ютер і розпалити вогонь без сірників. — Ти був у бойскаутах? Вона негативно похитала головою. «Я був надто зайнятий». Занадто зайнятий, щоб бути з бойскаутами чи гідами! Коли вона не тренувалася керувати літаком і не пихкала на стрільбищі, вона схиляла голову над книгами, вивчаючи мови. Я бачив, як Макінтош теж перевіряв, чи вона вдома на підводному човні. В якому пеклі жити! — Чи були у вас друзі на той час? Я запитав: «Дівчата вашого віку?»

'Не багато.' Вона ворухнулася на сидінні. — Куди ти хочеш піти, Оуене? Я знизав плечима. «Просто випадкові думки хлопця, якому нічого робити».

Мейв О'Салліван наповнювала вас жахливими історіями? Є те, що його? Я міг знати».

«Вона не сказала ні слова, — сказав я, — але я не можу не дивуватися».

«Тоді краще продовжуй робити це подумки». Вона знову повернулася до інструментів і замовкла, я подумав, що буде краще, якщо я також тримаю свій великий рот на замку. Ми знову розвернулися і пролетіли над Гібралтарською протокою, Елісон знову схопила палицю, і ми почали знижуватися. На 3000 метрів вона зняла кисневу маску, і я був щасливий зробити те саме.

І тоді вдалині я вперше побачив скелю, що стрімко здіймалася з блакитної води. Ми покружляли, і мій погляд упав на штучну гавань і злітно-посадкову смугу, яка виступала в бухту Альхесірас, немов палуба корабля-базового літака. Для Елісон, яка була зайнята боротьбою з радіо, це, очевидно, була брудна гра. Ми прилетіли зі сходу, і нашому маленькому літаку потрібна була лише маленька ділянка цієї величезної злітно-посадкової смуги. Ми виїхали та зупинилися, а потім вирулили до однієї з будівель аеропорту. Я подивився на військові літаки навколо нас і похмуро сказав: «Я впевнений, що в цьому аеропорту в них хороша охорона та спостереження». Як я зможу вирватися звідси таємно? У мене є для вас дещо, — сказала Елісон, дістаючи папку з мішечка з картою та паспорт. Я відкрив її й побачив своє обличчя, яке дивилося на мене зі сторінки. Це був дипломатичний паспорт. Вона сказала: «Це може швидко пройти митницю, але якщо вони визнають вас Ріарденом, ви не встигнете». «Це досить добре». Навіть якби вони впізнали мене як Ріардена

дипломатичний паспорт дав би потенційному слідчому достатньо причин задуматися, чи не робить він помилки. Я сказав: «Боже мій, тобі має бути що сказати». — Досить, — впевнено сказала вона.

Митник усміхнувся, взявши паспорт, а чоловік із суворим обличчям у цивільному поряд розслабився й перестав так уважно розглядати моє обличчя. З моменту входу в зал прильоту ми пройшли за три хвилини. Елісон сказала: «Ми зупиняємося в Rockhotel, будь ласка, викликайте таксі, хочете?»

Якби албанці, навчені Вілером, були ідеальними слугами, тоді ви могли б назвати Елісон Сміт знахідкою як секретаря. Я навіть на мить не думав, де ми можемо схилити голови тієї ночі, але вона це зробила. Алеку Макінтошу страшенно пощастило, але, можливо, це було не щастя. Він її навчив, так?

У нас було дві кімнати з окремими ванними кімнатами в Rockhotel і домовилися зустрітися в барі після того, як ми трохи прибралися. Я був першим вниз. У цьому відношенні мені було приємно бачити, що Елісон Сміт нічим не відрізнялася від будь-якої жінки; жінці потрібно на 50 відсотків більше часу, щоб одягнутися, ніж чоловікові. Це лише 50 відсотків, хоча здається, що це вдвічі більше. Я вже випив своє перше холодне пиво, коли вона спустилася вниз.

Я замовив для неї сухий Мартіні та ще одне пиво для себе. Вона запитала: «Що ти плануєш робити, коли прибуде Вілер?»

«Мені потрібно дізнатися, чи Слейд ще на борту Артіна

є, і саме тому ми збираємося щось зробити з піратством». Я посміхнувся. «Обіцяю, що не затисну зубами ніж, коли перестрибну через поруччя».

— А якщо він на борту?

— Тоді я спробую його зняти.

— А якщо це не спрацює?

Я знизав плечима. «Моє завдання також це передбачає». Вона холодно кивнула, і я на мить подумав, чи Макінтош колись давав подібні вказівки власній дочці. Вона сказала: «Знаючи Вілера, який він і хто він, він, ймовірно, кидає якір біля Королівського гібралтарського яхт-клубу. Я не здивуюся, якщо він буде членом — він досить часто сюди буває». 'Де це?'

— Десь за милю звідси.

Ми закінчили наші напої та вийшли на вулицю на сонце. Пристань була повна кораблів, вітрильних і моторних, великих і малих. Я стояв, дивлячись на човни, а потім обернувся. «Та тераса там дуже зручно розташована. Гарне місце, щоб почекати та випити щось прохолодне».

Мені потрібно зателефонувати, — сказала Елісон і швидко зникла. Я дивився на яхти та воду, безуспішно намагаючись придумати, як сісти на борт Артіна приходити. Я не знав, де пришвартується корабель. Елісон повернулася. — Уїлера очікують завтра близько одинадцятої. Він передав це по радіо».

«Прекрасно», — сказав я, гріючи обличчя на сонці. «Що ми будемо робити тим часом?»

Вона несподівано сказала: «Давай поплаваємо».

У мене не було з собою плавок, я не очікував відпочинку в субтропічному кліматі».

— Тут теж є магазини, — солодко сказала вона. Тож ми пішли за покупками, і я купив пару плавок, банний рушник і пару безмитних німецьких біноклів із великим збільшенням, гарний чорний глянцевий тонкий інструмент.

Ми перетнули півострів і поїхали купатися в Каталонській затоці, дуже приємно. Того вечора ми відвідали кілька нічних клубів, і це було ще веселіше. Місіс Сміт, здавалося, створена з того самого смертного, що й решта людей.


4

О десятій ранку наступного дня ми сиділи на терасі з видом на пристань і потягували щось холодне з не дуже високим вмістом алкоголю. Ми обидва носили сонцезахисні окуляри не стільки для захисту очей, скільки для того, щоб злитися з анонімним натовпом, як у кінозірок. Бінокль був під рукою, і не вистачало лише Артіна і Вілер, і, якщо можливо, Слейд.

Ми мало говорили, не було про що говорити; ми не могли нічого спланувати за відсутності Артіна. Напередодні ввечері Елісон трохи відпустила себе, наскільки вона коли-небудь дозволяла собі знати з іншого боку, і, можливо, вона про це шкодувала. Не те, щоб вона дозволила мені підійти надто близько; Я почав очікувані сутички, від яких вона ухилялася з напрацьованою легкістю. Але тепер вона повернулася до своєї звичайної пильності — ми були на роботі, і особисті стосунки не рахувалися.

Я дозволив сонцю проникнути в мене. Саме цього мені не вистачало в Англії, особливо у в’язниці, і тепер я дозволив собі зігрітися до кісток. Минув час, і нарешті Елісон взяла бінокль і навела його на човен, що прямував до гавані між північним і віддаленішим пірсом. Я вважаю, що це Артіна є.'

Я саме підніс склянку до вуст, коли вона це сказала, і захлинувся, хлюпаючи, кашляючи й хапаючи ротом повітря. Елісон стривожено подивилася на мене. 'Що?'

"Жорстокість!" — насилу сказав я, голосно сміючись. «Артіна є анаграмою Tirana - буквене перетворення назви столиці Албанії: Тирана. Цей смердюч знущається з нас усіх. Це раптом спало на думку, коли ви згадали це ім’я.

Елісон усміхнулася й простягла мені бінокль. Я подивився на човен, коли він увійшов із носовою хвилею, яка повільно зменшувалася під носом, і порівняв це з тим, що я знав із креслень і фотографій корабля-побратима. «Це може бути Артіна — сказав я, — ми точно дізнаємося через п’ять хвилин.

Велика моторна яхта наблизилася, і я побачив високого білявого чоловіка, що стояв на носі. «Так, це те Артіна .' Я дозволив глядачеві блукати по довжині корабля. — Ніяких ознак Слейда, але цього слід було очікувати. Він не дасть шоу». Корабель став на якір біля берега і спокійно лежав у воді. Я порахував кожного, хто з’явився на палубі; принаймні п'ять, не рахуючи Вілера. На додаток до невідомої кількості пасажирів був екіпаж із семи осіб, чоловіки, яких я бачив, не були пасажирами. Двоє стояли на передній палубі біля лебідки, а інший стежив за якірним ланцюгом. Ще двоє інших спустили човен.

Я сказав: «Ти порахуй тих, хто виходить на берег». Це може бути корисно знати».

Двоє чоловіків за лебідкою перемістилися в середину, витягли відкидний хід і закріпили його на борту корабля. Один із них спустився по сходах і прив’язав човен. Через деякий час з’явився Вілер із чоловіком у форменій кашкеті, і вони обоє пройшли трапом до човна, що чекав. Двигун запрацював, і човен широким поворотом поплив у бік яхт-клубу.

Елісон сказала: «Я думаю, Вілер і капітан. Чоловік за штурвалом є членом екіпажу».

Вони зійшли на берег біля клубу, і човен повернувся до Артіна де член екіпажу знову прикріпив його до трапу та піднявся на борт. Елісон штовхнула мене. «Дивіться!» Я повернув голову в тому напрямку, куди показував її палець. Великий транспортний човен плив крізь хвилі до Артіна до. "О!"

«Це паливний човен, — сказала вона. 'The Артіна вже вбирає солярку та воду. Схоже, Вілер не збирається витрачати тут багато часу».

«Блін, — сказав я, — я сподівався, що він залишиться на ніч. Я волів би сісти на борт вночі».

«У нього, здається, немає гостей, — сказала вона, — і він поспішає. З нашої точки зору, це обнадійливі показники. Слейд цілком міг бути на борту».

«Це нам дуже допоможе, якщо я не зможу потрапити на борт, щоб побачити його. Як довго, на вашу думку, вистачить палива?» — Може, годину.

«Багато часу, щоб орендувати човен», — сказав я. 'Пішли зі мною.' Ми домовилися з компанією з прокату човнів на моторний човен, і він зумів отримати нам не більш ніж удвічі дорожчу ціну

нормальної ставки, а потім увійшов у порт. Корабель постачання був тепер поруч Артіна з навітряного боку, з’єднані шлангами. Спостерігав член екіпажу, який також носив уніформу — це міг бути інженер.

Коли ми наблизилися, я сповільнив хід і дозволив човну віднестись приблизно на п’ятдесят ярдів від правого борту. Хтось потрапив у поле нашого зору, байдуже подивився на нас, а потім подивився на скелю. Це був китаєць.

Я сказав: «Здається, це Чан Пі Ву. Вілер, мабуть, дуже любить китайську їжу, якщо він бере свого шеф-кухаря на море. Сподіваюся, команда теж любить локшину». «Можливо, у них є свій кухар».

'Може бути.' Я ненав'язливо вивчав китайську мову. Багато хто каже, що всі китайці схожі. Вони помиляються: фізіономія китайців така ж різноманітна, як і будь-якої іншої раси, і я знав, що впізнаю цього чоловіка, якби зустрів його. Але в мене є досвід, я жив на Далекому Сході. Ми відпливли до задньої частини Артіна. Завіси над ілюмінаторами кормової каюти були закриті, незважаючи на денне світло, і я мав серйозну підозру, де ховається Слейд. Це було жахливо бути так близько і все ще не мати змоги до нього дотягнутися. Коли я відкрив газ і повернувся до берега, я побачив, як член екіпажу стрибнув у човен біля трапу Артіна лягти і відпливти. Він був швидшим за нас, і коли ми повернули наш моторний човен власнику, ми побачили, що він повертається з Вілером і капітаном. Вони піднялися на борт Артіна і хід був послаблений і прибраний. Через годину я побачив з пекучим відчуттям безсилля Артіна рухатися до моря. — Куди вони зараз йдуть? — спитав я люто.

«Якщо він попрямує на схід у Середземне море, вони допливуть до грецьких островів і заправляться на Мальті», — сказала Елісон. «Це найочевидніше. Давайте дізнаємося, який пункт призначення він вказав». Ми це зробили, і виявилося, що Елісон мала рацію — не те, щоб мені від цього стало легше. — Знову чотири дні? — пригнічено запитав я.

— Знову чотири дні, — підтвердила вона. «Але, можливо, нам пощастить більше у Валлетті».

Мені б хотілося, щоб ця яхта зазнала аварії, — сказав я, — лише стільки, щоб протримати її на ніч. Ви випадково не маєте з собою липких бомб?» «Я перепрошую».

Я похмуро дивився, як біла пляма зникла вдалині. «Цей китаєць непокоїть мене, — сказав я, — і він мав би ще більше хвилювати Слейда». "Чому, на землі?"

Комуністична Албанія більше не дотримується лінії Москви. Ен-вер Ходжа, бос партії в Албанії, прочитав Маленьку Червону книгу і думає про те, що думав Мао. Цікаво, чи знає Слейд, що він потрапив до рук албанця». Елісон напівпосміхнулася. «Мені було цікаво, коли ти збираєшся це придумати», — сказала вона.

— Давно — напевно, ще до вас. Для китайців було б дуже весело, якби вони змогли отримати в руки Слейда - топ-агента британської розвідки і топ-агента російської служби в одній упаковці. Вони його віджали насухо за місяць, і їм байдуже, як». Я знизав плечима. — А той клятий ідіот думає, що їде додому в Москву.


OceanofPDF.com

IX


1

У нас не було липких бомб, але з часом я придумав щось таке ж гарне та набагато простіше. Це було у Великій Гавані Валетти через чотири дні. Але спершу нам довелося оплатити рахунок у готелі «Рок» у Гібралтарі та полетіти на Мальту, де дипломатичний паспорт провів мене через шлагбаум аеропорту Лука так само легко, як це вдалося в Гібралтарі.

Попереду майже чотири дні, і ми раптом виявили, що у нас святковий настрій. Небо було блакитне, сонце тепле, море спокусливе, а вдень були рибні ресторани з прохолодним вином та інші непогані ресторани з танцполами ввечері. Елісон розслабилася більше, ніж будь-коли раніше. Я виявив, що є щось, що я можу робити краще за них, і це тішило моє розбите его. Ми взяли напрокат підводне спорядження, щоб пірнати в чистих водах Середземного моря, і я помітив, що вмію це робити краще за них. Можливо, це сталося тому, що я жив в Австралії та Південній Африці, де навколишні води тепліші, а підводний спорт приносить задоволення, а не самокатування, як в Англії. Цілих три дні ми купалися й лінувались; Увечері ми танцювали до пізньої ночі, і це також було те, що ми робили ввечері перед ранком, коли мав прибути Вілер. Був майже полудень, коли я заговорив про «містера Сміта». Цього разу Елісон не образилася, але це, можливо, тому, що я обробив її диявольським алкоголем. Якби пляшку розлила опозиція, вона була б більш обережною, але рука, яка наповнила її склянку, була рукою друга, і вона була заскочена зненацька. Таємно! Вона підняла свій келих і всміхнулася мені крізь рідкий бурштин. — Що ти хочеш про нього знати? — Він ще там?

Вона поставила келих і розлила трохи вина. — Ні, — сказала вона, — він пішов. Вона виглядала сумною.

Я закурив і сказав крізь дим: «Розлучення?» Вона енергійно похитала головою, її довге волосся розвіялося важкою хвилею. «Зовсім ні. Дай мені сигарету». Я запалив їй сигарету, і вона сказала: «Я вийшла заміж за чоловіка на ім’я Джон Сміт». Знаєте, насправді є люди на ім’я Джон Сміт. Він був агентом розвідки? Немає. Чи навіть поліцейський? Немає. Він був бухгалтером і неймовірно приємною людиною — і Алек це ненавидів. Виявляється, мені не судилося виходити заміж за бухгалтера». Її голос був гірким. «Продовжуйте», — тихо сказав я.

«Але я все одно вийшла за нього заміж, і ми були дуже щасливі». — Ви були з батьком до цього?

«З Алеком? Де ще? Але я не залишилася з ним після того, як вийшла заміж, це було неможливо, чи не так? Ми з Джоном жили десь неподалік від Мейденхеда, де живуть усі фондові біржі, і були дуже щасливі. Я була щаслива просто бути одруженою з Джоном, і щаслива просто бути домогосподаркою і робити те, що роблять інші домогосподарки, і не думати про те, про що я не хотіла думати. Алек, звичайно, був розчарований, він втратив свого робота-секретаря». Я подумав про Джона Сміта, денного бухгалтера, який одружився з Елісон Макінтош. Мені було цікаво, що він думає про цю ситуацію — чи знав він про неї колись. Я не бачив, щоб Елісон зручно сидів у нього на колінах і казав: «Любий, ти одружений на дівчині, яка може вистрелити чоловікові в колінну чашечку в темряві, керує автомобілем, як автогонщик, керує літаком і може карате збити когось до смерті». Ти не думаєш, що у нас буде чудове подружнє життя? Тільки подивіться, як це корисно для навчання дітей». Я сказав: "а потім?"

— А далі — нічого. Просто дурна, дурна автомобільна аварія на шосе». Її обличчя було неживе, без усмішки, губи стиснуті, я думав, що теж помру, я справді так думав. Бачиш, я любив Джона». — Вибачте, — ніяково сказав я.

Вона знизала плечима й простягнула келих, щоб ще вина. — Звичайно, бажання померти не допомогло. Деякий час я був глибоко сумним і замкнутим у собі, а потім повернувся до Алека.

Більше я нічого не міг зробити». Вона зробила ковток вина й подивилася на мене. — Чи можу я зробити щось інше, Оуене?

Я дуже обережно і відсторонено сказав: «Можливо, ні».

Вона кинула на мене кривий погляд і сказала: «Ти тримаєшся стримано, Оуене. Ти не хочеш образити мої почуття, сказавши те, що думаєш. Мабуть, це й на краще».

Я не хочу робити поверхневі судження».

«Не знаючи фактів — це те, що ви маєте на увазі?» Я тобі їх віддам. Алек і моя мама не ладнали. Я вважаю, що вони принципово не збігалися; він так часто був у від'їзді, і вона не розуміла його роботи». — Чи робив він тоді ту саму роботу, що й зараз?

«Завжди, Оуене, завжди. Тож вони були розлучені ще до мого народження. Я народився у Вотерфорді і жив там до десяти років, а потім померла моя мати». «Ти був щасливий у Вотерфорді?»

Елісон задумалася, я не знаю. Я ніби нічого не пам'ятаю з того часу. Після цього так багато сталося». Вона загасила сигарету. Я не знаю, чи хтось коли-небудь назвав би Алека ідеальним батьком. Можливо, неортодоксальний, але точно не ідеальний. Я була досить поганою людиною — не з тих дівчат із мереживом на сукні, які граються ляльками, — і я думаю, що він скористався цим». Я повільно сказав: «Тепер ти жінка».

«Іноді я дивуюся цьому». Неспокійними пальцями вона колупала скатертину. «Алек тренував мене - я не знав, для чого. На той момент мені це сподобалося. Я навчився їздити верхи, кататися на лижах по снігу і воді, стріляти, літати — у мене є ліцензія пілота реактивного літака, ви це знали?» Я заперечливо похитав головою.

«Це було до біса весело, все — навіть зубрити мови та математику — поки він не взяв мене в кабінет, і я зрозуміла, для чого це все. Тоді це вже було не весело». — Ви коли-небудь брали участь в операції?

«Три, — тихо сказала вона, — усі три успішно, і більшість часу мене нудило. Але це було не найгірше. Найгірше було в офісі, коли довелося вислати інших, і я спостерігав, що з ними сталося. У мене заплановано забагато операцій, Оуене. Я організував і ваш». «Я знаю, — сказав я, — Макінтош... Алек мені сказав». Я стала єдиною, кому він повністю довіряв», – сказала вона. «Дуже цінна рекомендація в нашій професії».

Я взяв її за руку. «Елісон, — сказав я, — що ти насправді думаєш про Алека?»

Я люблю його, — сказала вона, — і ненавиджу його. Це так просто». Її пальці міцніше стиснули мої. — Давай потанцюємо, Оуене. В її голосі прозвучав відчай.

Ми вийшли на тьмяно освітлений танцювальний майданчик і танцювали під музику, яку зазвичай грають вранці. Вона була дуже близько і сперлася головою мені на плече так, що її рот був біля мого вуха. — Ти знаєш, хто я, Оуене? — Дуже красива жінка, Елісон.

«Ні, я як та росичка. Рослини повинні бути пасивними - як і жінки. Чи бачили ви коли-небудь комаху на росиці? Бідолаха думає, що це просто рослина, поки не потрапить у квіткову пастку. Дуже неприродно, вам не здається?»

Я міцніше обняв її руками. "Заспокойся." Вона протанцювала ще два кроки, а потім по її тілу пробігла сильна тремтіння. «О Боже, — сказала вона, — повернемося до готелю».

Я оплатив рахунок і приєднався до неї біля дверей ресторану, і ми пройшли двісті метрів до готелю. Ми обоє мовчали, коли піднімалися на ліфті й йшли довгим коридором, але вона тримала мене за руку, коли ми дійшли до дверей її кімнати. Вона трохи тремтіла, простягаючи мені ключ.

Вона займалася коханням майже маніакально, як одержима людина, і я мав глибокі подряпини, щоб підтвердити це наступного ранку. Я вважаю, що всі її приховувані розчарування від її покрученого життя спалахнули на цьому нічному ліжку. Коли все закінчилося, вона була розслаблена і спокійна, і ми розмовляли довго - майже дві години. Я ніколи не згадаю, про що ми говорили; лише про несуттєві речі без сенсу — у її такому серйозному житті було так мало часу на тривіальні речі.

Другий раз було краще, вся жінка і коли все закінчилося, вона заснула. Мені вистачило розуму піти до своєї кімнати, поки вона не прокинулася; Я не думав, що вона буде надто задоволена собою при тверезому світлі дня.


2

Вілер мав прибути того ранку, і нам потрібно було будувати плани. Коли вона спустилася на сніданок, я вже пив свою першу чашку кави і підвівся, щоб привітати її. Вона була надто сором'язлива, коли йшла до мене й намагалася уникати моїх очей. Я сів і запитав: "Що ми використаємо як липку бомбу?"

Коли я відкинувся на спинку крісла, я відчув біль від подряпин і подряпин, які вона завдала мені через тиск спинки. Я поспішно нахилився й узяв шматочок тосту. Я підвів очі й побачив, що вона повернулася до своєї професійної пози, коли її осяяло те, що я сказав; особисті стосунки були одним, а робота іншим, я збираюся запитати капітана порту, коли Артіна очікувати». Я не хочу повторення Гібралтару, — сказав я. — Ще один стрибок звідси, і Вілер із Слейдом опиняться в Албанії — високо й сухо. Що ми робимо, якщо Артіна прибути вдень і знову виїхати в той же день?'

Я не знаю", - сказала вона.

«Одне можна сказати точно, — сказав я, — я не можу серед білого дня сісти на борт корабля посеред Гранд-Харбора й викрасти Слейда. Що залишається?» Я сам відповів на своє запитання. «Ми повинні переконатися, що вони залишаються на ніч». 'Але як?'

Я вірю, що маю спосіб. Після сніданку йдемо по магазинах. Зробити тобі тости?»

Команда ситно поснідала і вирушила на пекучі вулиці Валлетти, де спека, здавалося, посилювалася жовтими вапняковими будинками. Капітан порту очікував Артіна близько полудня, і це була сумна новина. Ще сумніше було те, що катер із паливом був замовлений заздалегідь і, як тільки Артіна був на якорі, прийшов би поруч.

Ми знайшли магазин морських товарів і зайшли всередину, де були звалені всі звичайні дорогі предмети, які можна використовувати для обслуговування яхт. Я знайшов те, що шукав — легкий, міцний нейлоновий кабель із надзвичайною міцністю на розрив. Я купив 60 ярдів, згорнув і запакував.

Елісон сказала: «Я припускаю, ви знаєте, що робите?» «Підводне плавання дало мені ідею». Я показав на центр гавані. «Як ти туди потрапиш, щоб тебе не помітили?»

Вона кивнула: «під водою». Це все чудово, але це не залучає вас до борту».

«У довгостроковій перспективі, так. Ви також можете грати. Давайте вже заберемо речі. Ми повинні бути готові, коли Артіна прибуває.' Ми поїхали туди, де минулого разу орендували підводне спорядження, і я ґрунтовно переконався, що нам дали повні балони кисню. Після короткого тесту в басейні готелю ми головували назад до порту. У басейні я раптом почув, як Елісон задихалася. Я обернувся і побачив, що вона сильно почервоніла. Вона подивилася мені на спину.

Я посміхнувся. «Тебе, справді, довелося продати разом із пляшкою йоду, — сказав я, — яка жінка».

Як не дивно, вона розлютилася. «Стеннард, ти... е-е...» «Замовкни, — різко сказав я, — є над чим працювати». Це допомогло їй швидко подолати це, і цей болісний момент минув. Ми пішли в порт і розташувалися чекати Артіна. Елісон запитала: "Що ти збираєшся?" «Якщо ви дивилися моє досьє, то знаєте, що я був в Індонезії», — сказав я. «Один із найстрашніших моментів, який я там пережив, — коли мене переслідував на маленькій баржі швидкісний патрульний катер, який стріляв як божевільний з 20-міліметрової гармати. Десь неподалік було мангрове болото, тож я пірнув туди, щоб знайти притулок — і це була моя велика помилка. Там тріщало водоростями і мій гвинт заплутався в ньому, моя баржа повністю застрягла. Ці водорості ледь не вбили мене». "Що сталося далі?"

«Це не має значення». Я показав головою в бік гавані. 'The Артіна набагато більший за мій барак, але цей нейлоновий шнур набагато міцніший за нитки морських водоростей. Як Артіна входить, ми перепливаємо та обертаємо весь шматок навколо обох карданних валів. Він може захопити корабель, може й ні, але я готовий посперечатися, що так і буде. І що чудово, навіть якщо вони його знайдуть, вони не запідозрять жодної нечесної гри. Це те, що може трапитися з будь-яким човном. У будь-якому випадку, вони матимуть до біса важку роботу, коли машини натягнуть трос, я сподіваюся, що це триватиме всю ніч».

«Це може спрацювати», — погодилася Елісон і невимушено продовжила. «Я щось зроблю з цими подряпинами. Це брудна вода, і ви можете заразитися».

Я подивився на неї, і вона зустріла мій погляд, не кліпаючи. «З радістю», — сказав я, і доклав чимало зусиль, щоб не розсміятися. Вона пішла на деякий час і повернулася з пляшкою якоїсь речі, яку вона поклала мені на спину. Потім ми сіли, терпляче чекаючи Артіна з'явився.

Був довгий спекотний день. The Артіна запізнювався, і я подумав, чи не пропустили вони Мальту й попрямували прямо до Албанії. Вона прибула о пів на третю, але стала на якір далеко від берега. Човен знову спустили, але цього разу на берег зійшов лише капітан. Віллера ніде не було.

Я загасив сигарету. «Ось воно», — сказав я, затягуючи ремені свого підводного спорядження. — Ти зможеш досягти цього кінця? Елісон бризнула водою на свої підводні окуляри. «Звичайно.

Легко.

«Будь ближче до мене», — сказав я їй. «Ми не йдемо прямо до цього. Пропливаємо метрів двадцять перед кормою, а потім заходимо з іншого боку. Паливний корабель, можливо, вже тут — я справді на це сподіваюся, — тож опусти голову». Я прив’язав моток нейлонового троса до стегна, спробував переконатися, що він надійно закріплений, а потім ковзнув у воду. Я сумніваюся, що людям подобається підводне плавання в Гранд-Харбор, не тому, щоб ми хотіли зробити це звичкою — вода не дуже чиста, і ми постійно ризикували отримати голову від обертових гвинтів пропливаючих човнів. Я вибрав тихе місце, щоб непомітно зайти у воду. Ми відразу запливли на глибину, приблизно на вісім метрів, перш ніж рушити в правильному напрямку. Я знав свою швидкість і точно оцінив відстань, тож уважно стежив за секундами та хвилинами. Складність такої екскурсії - плавання по прямій. Час від часу я озирався назад і бачив, як Елісон слідувала за мною ліворуч.

Коли ми прибули до обраної точки згідно з моїми розрахунками, я жестом попросив Елісон зупинитися, і ми повільно попливли по колу, поки я оглядався. Почувся гул, і над головою промайнула тінь, гвинти хльостали воду й створювали маленькі вири, які кидали нас туди-сюди. Гвинти зупинилися, і через деякий час крізь воду почувся звук удару металу по металу. Це мав бути паливний човен, який йшов поруч Артіна прийшов.

Я помахав Елісон, і ми продовжили рух у новому напрямку. Я просто сподівався, що ніхто не стояв біля поручнів, дивлячись у воду, коли ми рухалися до двох човнів. Бульбашки, що піднімаються на поверхню, видадуть нас. Але ми прийшли з іншого боку. Уся увага та активність були б там, де вони підключали паливні та водяні шланги — з того боку, де був паливний човен. Якщо хтось знаходив час, щоб оглянути поручні, у них було надлишок персоналу. Світло зникло, коли ми пропливли під двома човнами, і я трохи почекав, перш ніж попрямувати до корми.

Я підплив, щоб провести пальцями по кілю Артіна плисти в правильному напрямку. Ми дійшли до корми, і я тримався рукою за одну з лопатей світлофорно-жовтого бронзового пропелера. Я просто сподівався, що якийсь дурень у машинному відділенні не натисне не ту кнопку і не запустить двигуни. Коли ці три леза почали обертатися, я миттєво з’їв стейк тартар. Елісон підійшла з правого борту, коли я намацав ремінь, який кріпив нейлоновий трос до мого стегна. Я розв’язав його й почав обережно розмотувати згорток. Діаметр гребного гвинта був більше одного метра, а гребний вал був закріплений перед тим, як він зник у тязі кормової труби. Я пропустив кінець троса між стійкою та корпусом і повернув його навколо осі; потім я протягнув петлю навколо осі між гвинтом і скобою. Я обережно потягнув, і все залишилося на місці, це був початок.

Цей нейлоновий шнур був жахливим. Часом мені здавалося, що я борюся з морським змієм — петлі й витки невпевнено пливуть у воді, погрожуючи задушити нас або зв’язати нам ноги. Мабуть, ми з Елісон були дуже схожі на ту стародавню групу статуй: Лаокоон зі своїми синами бореться з морським змієм.

Але нарешті ми це зробили. Ми скрутили ці два гвинти таким нерозв’язним клубком, що коли машини запрацювали й трос натягнувся, усе пекло розв’язалося. Швидше за все, одним махом все затягнеться, карданний вал може погнутися, а ще краще шатун пробити головку блоку циліндрів. Це була добре виконана робота.

Ми вислизнули й попливли назад до берега. Ми спливли досить далеко від того місця, де ми увійшли. Моє відчуття напрямку було вимкнене, але це завжди трапляється зі мною під водою. Неголена постать, що висіла над поручнями вантажного човна, дивилася на нас з певним подивом, коли він вилазив на причал, але я не звернув на нього уваги, і ми з Елісон пішли геть, штовхаючи рюкзаки на спини та кидаючись.

Ми повернулися на вихідну позицію. Я запалив цигарку і подивився через воду на Артіна. Човен із забезпеченням був готовий і тільки відпускався, капітан повертався з десантним катером. Здавалося, вони хотіли піти ще швидше, ніж на Гібралтарі. Мені було цікаво, що капітан вказав як пункт призначення - звичайно не Дураццо, порт Тирани, хоча я був готовий посперечатися, що саме туди вони хотіли потрапити. Капітан піднявся на борт, і трап був негайно наздогнаний. Палубою було багато ходіння туди-сюди, і поки човен стояв над водою, хтось уже стояв на передній палубі біля якірної лебідки, готовий підняти якір. Елісон сказала: «Вони дуже поспішають». — Здається, так. «Я запитую себе, чому».

Я не знаю, але я думаю, що вони будуть дуже роздратовані через кілька хвилин».

Якір піднявся і Артіна почав повільно рухатися. Я був шокований; Я не очікував, що можливий якийсь рух. Очевидно, 700 кінських сил було більш ніж достатньо для кількох відрізків нейлонового шнура. The Артіна розвернувся й попрямував до відкритого моря, нарощуючи швидкість так, що стала видно біла носова хвиля. Я опустив бінокль і сказав: «Гарна спроба». Я був пригнічений. Албанія була лише за 700 кілометрів, і Артіна може бути там менш ніж за два дні. Єдиний спосіб, який я міг придумати, щоб зупинити їх, це атака камікадзе за допомогою апача.

Елісон все ще дивилася в бінокль. — Хвилинку, — сказала вона з хвилюванням у голосі. «Подивіться».

The Артіна раптом хитнувся вбік дивним рухом, ніби хтось дуже швидко повернув стерно, і корабель тепер прямував прямо до берега. Тепер вона сповільнилася, і вода на її кормі, здавалося, закипіла, коли гвинти відступили. Біла кормова вода зникла, і вона занесла в дрейф прямо на шляху великого італійського круїзного лайнера, що відпливає з порту.

Пролунав важкий корабельний свисток, коли пасажирське судно вимагало пріоритету, але Артіна не відповів. В останню хвилину круїзне судно дещо змінило курс, і крутий борт цілком міг пошкодити фарбу Артіна настругали. Офіцери пасажирського судна в білому одягу нахилилися з містка, і я міг здогадатися, що на нещасного капітана ллється добірний потік італійських прокльонів. Артіна спустився.

Пасажирський теплохід продовжив свій шлях і Артіна безсило гойдався на носових хвилях корабля, що пропливав повз. Через деякий час від берега приплив маленький буксир Артіна прийти на допомогу і відбуксирувати судно на його стару якірну стоянку, де воно знову стало на якір.

Я посміхнувся Елісон. «На мить я подумав... Добре, все зроблено, і вони залишаться тут на цю ніч. Коли вони дізнаються, чому, вони будуть проклинати того дурного ідіота, який так необережно впустив той кабель у воду».

чи є шанс, що вони зрозуміють, що це було зроблено навмисно?»

— Я так не думаю. Я подивився через воду на Артіна. Капітан стояв на церемонії і дивився вниз. «Вони незабаром дізнаються, що відбувається, і їм доведеться послати водолаза, щоб звільнити його. Їм потрібно більше часу, щоб розв’язатися, ніж нам, щоб закрутити цей гвинт – двигуни, мабуть, трохи затягнули вузол». Я сміявся. «Це схоже на те, щоб покласти омлет назад у яєчну шкаралупу».

Елісон підняла своє спорядження. 'Що тепер?'

«Чекаємо, поки настане ніч. Тоді я піду на борт».


3

Ми поїхали до Марсамксетта, порту Та'Шбіекс, де Артіна стояв на якорі в Лаццаратто-Крік. Туди судно відбуксирував буксир і пришвартував його біля пришвартованих там яхт. Ми попливли на човні зі скловолокна, який був більше схожий на ванну, ніж на гребний човен, але Елісон без проблем впоралася з ним. Вона користувалася веслами так, наче тренувалася як гравець з битою в команді Оксфорда. Все більше і більше методів навчання Макінтоша випливало на поверхню. Була безмісячна ніч, але небо було настільки ясним, що воно не було абсолютно чорним. Перед нами вимальовувався острів Маноель, позаду спалахував вогник маяка мису Драгутт. Зліва від нас височіла Валетта, скеляста й неприступна, святково прикрашена вогнями. На Артіна Вогнів не було, окрім тих, які призначені для корабля на якорі, що й не дивно, адже була пів на третю ночі. Я палко сподівався, що всі на борту виспалися міцно.

Елісон перестала веслувати, коли ми були близько, і ми мовчки попливли до корми човна Артіна. Мотузкової драбини, якою користувався водолаз, уже не було, і оскільки її важко дістати за такий короткий термін, я імпровізував. Гачок для акули трохи нагадує гачок для акул, це три великих рибальських гачка, зварених разом. Я обгорнув його багатьма шарами ізоляційного матеріалу, не стільки для того, щоб не зачепитися, скільки для того, щоб створити якомога менше шуму.

Я підняв очі й побачив флагшток на тлі неба, і використав його як локатор для перил. Одним помахом я вільно тримав мотузку в руці й перекинув свій дисковий гак через поруччя. На палубі почувся тихий тупіт, і коли я відтягував мотузку назад, я молився, щоб вона витримала. Я нахилився і прошепотів: «Ну, ось воно». Можливо, я повернуся зі Слейдом, а можливо, ні. Якщо я встигну, то поспішаю сюди, тому будьте готові виловити мене зі ставка». Я почекав хвилину. «Якщо я не повернуся, тобі доведеться все виправити одному. Успіхів у цьому».

Я звиваючись піднявся, і мені вдалося обійняти рукою флагшток і зняти вагу акулячого гака. Пістолет у мене на поясі не дуже допоміг, тому що я скривився, наче гравець, щоб стати ногою на палубу. Зерно прицілу стовбура боляче вп’ялося мені в промежину, і я був радий, що перевірив, чи немає патрону в патроннику. Нарешті це спрацювало, все ще в абсолютній тиші. Принаймні ніхто не стріляв у мене, коли я обернувся й зазирнув у воду. Елісон ніде не було видно; була лише підозріла брижа там, де не мала бути брижі. Я трохи завмер і напружив слух, прислухаючись до майже відчутної тиші.

Коли хтось був на варті, він робив це дуже тихо. Я ризикнув, що якщо хтось буде на вахті, то залишиться на носі, можливо, в рульовій рубці або, що ще зручніше, в їдальні. Мені не довелося йти вперед, щоб дістатися до кают на кормі. Вхід на палубу кают був зі сходів до вітальні, і якщо я уважно вивчив план корабля, двері в вітальню були прямо переді мною.

Я взяв ліхтарик від авторучки й ризикнув спалахнути. Це мені пощастило, бо палуба була всіяна водолазним спорядженням — я б здійняв пекельний галас, якби цього не побачив. Мені вдалося уникнути цієї пастки, і я добрався до дверей, що вели до вітальні. Двері були незамкнені, як я і очікував, бо хто замикає двері на кораблі? У вітальні було темно, але крізь скляні двері я побачив світло, що світило з правого борту. Крізь скло було достатньо світла, щоб уникнути перешкод у вигляді меблів, тому я підійшов до дверей і подивився крізь скло; Я завмер, коли побачив, що в кінці довгого коридору щось ворушиться. З їдальні вийшов чоловік, вийшов на парадну веранду і зник з очей. Я дуже тихо відчинив двері й прислухався; почувся звук, схожий на важке зачинення дверей і брязкіт посуду. Сторож трохи поживив ніч нальотом на холодильник, що мене дуже влаштувало. Я знову пройшов через вітальню й спустився на палубу кают. Там було три каюти, усі для пасажирів. Каюта Вілера була посередині корабля з іншого боку машинного відділення, тому мені не довелося про це хвилюватися. Проблема, з якою я зіткнувся, полягала в тому, чи були в нього інші гості, крім Слейда, які могли б зайняти одну з трьох кают. Каюта, штори якої були закриті протягом дня, велика задня кабіна, була моєю першою метою. Цього разу двері були зачинені, і це підживило мої надії. Вони точно тримали Слейда під замком. Я оглянув замок екранованим світлом свого ліхтарика. Це не може бути проблемою; ніхто не встановлює потрійні замки сейфа на двері каюти корабля, і я міг би навіть їх відкрити – мені просто потрібно було більше часу. За дві хвилини я був усередині, і двері за мною знову були зачинені. Я почув важке дихання сплячої людини і посвітив ліхтарем у бічну стіну, відчайдушно сподіваючись, що це Слейд. Якби це був не він, я справді був би в дурниці, як я сказав Макінтошу. Мені не варто було хвилюватися, це був Слейд, і я внутрішньо підбадьорився, коли впізнав це важке обличчя зі злегка жовтою шкірою. Я витягнув рушницю з-за пояса й поклав набій у патронник. Від металевого клацання Слейд заворушився й тихо застогнав уві сні. Я ступив уперед і зі світлом на нього обережно натиснув пальцем на кінець його щелепи трохи нижче вуха. Це найкращий спосіб допомогти комусь спокійно прокинутися. Він знову застогнав, його повіки здригнулися, і він відкрив їх, побачивши несподіване світло. Я спрямував ліхтар-олівець так, щоб він освітив пістолет у моїй руці. «Коли ти кричиш, це останній звук, який ти видаєш тут, на землі», — тихо сказав я. Він сильно затремтів, його кадимове яблуко нервово рухалося вгору-вниз, коли він ковтав. Нарешті він прошепотів: «Хто ти, біс, такий?»

— Твій старий приятель, Ріарден, — сказав я. — Я йду відвезти вас додому. Потрібен був деякий час, щоб це осяяло, а потім він сказав: «Ти божевільний».

— Можливо, — визнав я. Кожен, хто намагається врятувати твоє життя, повинен бути божевільним».

Він намагався подолати шок. Кров прилила до його обличчя і якась самосвідомість у душі – якщо вона була. — Як ти сюди потрапив? — квапливо запитав він. Я дозволив світлу грати над найближчим ілюмінатором. Тепер виявилося, що завіс не було, але металеві пластини були грубо приварені до круглих отворів, так що Слейду було абсолютно неможливо побачити — ще більше захисту від Руйнів. Я посміхнувся Слейду й тихо запитав: «Де тут?»

«Чому — на борту цього корабля», — сказав він, але голос його звучав невпевнено.

Я слідкував за тобою. Я з цікавістю спостерігав, як його очі ковзнули вбік, щоб поглянути на кнопку біля його клітки; Я підняв пістолет, щоб знову привернути увагу, я б цього не зробив», — попередив я. «Ні, якщо ви цінуєте своє здоров’я». 'Хто ти?' — прошепотів він.

Можна сказати, що я в тій самій галузі, що й ви, але з іншого боку. Я з контррозвідки».

Його подих вирвався з довгим, тремтячим зітханням. — Кат, — беззвучно сказав він. Він кивнув на пістолет. «Ти ніколи не зможеш цього зробити. Без глушника. Убий мене цією штукою, і ти теж там побував!

За мною можуть сумувати, — легковажно сказав я, сподіваючись, що мені не доведеться підтверджувати це твердження. «Використовуй свій розум, Слейд. Я міг пробратися в цю каюту і перерізати тобі горло уві сні. Багато сміття, але тихо. Кращий спосіб - ввести спицю через основу шиї прямо в довгастий мозок - тоді буде мало крові. Сам факт того, що ми зараз розмовляємо, означає, що я хочу взяти вас живим». Він злегка підняв брови, і я майже бачив, як обертаються колеса в його мозку, коли він думав про це. Я сказав, "але не зрозумійте мене неправильно". Я або заберу тебе живим, або ти залишишся тут мертвим. Вибір за вами».

Він настільки оговтався, що ледь помітно посміхнувся. «Ви багато ризикуєте. Не можна весь час тримати мене під прицілом. Я все ще можу перемогти вас».

«Ти б не хотів, — сказав я. — Ні, якщо ви чули те, що я збираюся вам сказати. Здається, вас забрали з нашої спільної кімнати, зробили укол і ви прокинулися в цій каюті. І відтоді ти не виходив. Як ти думаєш, де ти?»

Це знову привело в рух колеса, але марно. Нарешті, сказав він, «температура практично не змінилася, тому мене не занесло занадто далеко на північ чи південь».

«На цій баржі дуже хороший кондиціонер, — сказав я, — ви б не помітили різниці. Ви любите китайську їжу?» Перехід його збентежив, їй-богу! Я можу триматися подалі від цього».

— Ти недавно їв?

Він розгубився. «Так, тільки вчора я…» перебив я. «На цьому кораблі є китайський кухар. Ви знаєте, чий це корабель?

Він мовчки похитав головою, і я продовжив: «Це належить людині на ім’я Вілер, англійському члену парламенту. Я так розумію, що ви його не бачили?

— Ні, — сказав Слейд, — я б його впізнав. Я зустрічав його кілька разів... свого часу. Що таке диявол?» — Ти все ще віриш, що їдеш до Москви? У мене немає причин сумніватися в цьому, — сухо сказав він. «Вілер народився албанцем, — сказав я, — а його шеф-кухар-китаєць займається не тільки приготуванням локшини. Вони не твій тип комунізму, Слейде. Зараз ви на Мальті, а наступна зупинка – Дураццо в Албанії; Я припускаю, що вас швидко перевезуть звідти до Пекіна вантажним літаком. На вашому місці я б спробував розвинути справжній смак до китайської їжі — якщо припустити, що вам справді дадуть поїсти». Він витріщився на мене. 'Ти божевільний.'

«Що такого божевільного в тому, що китайці хочуть вас отримати?» Те, що всередині вашого черепа, представляє для них особливий інтерес - секрети двох найважливіших спецслужб у світі. І вони витягнуть це з тебе, Слейде, навіть якщо їм доведеться зробити це за допомогою акупунктури. Китайці придумали вислів «промивання мізків». «Але Вілер? '

«Що дивного у Вілері? Ви робили це більше чверті століття — чому хтось інший не може бути таким же розумним? Або розумніший? Вілера не впіймали — ще ні». Він мовчав, і я дозволив йому подумати. І все ж у мене було небагато часу на марнування, тому я підштовхнув його. «Я не думаю, що вибір складний. Ти підеш із собою добровільно, або я вб’ю тебе прямо тут. Я роблю вам послугу, навіть якщо я вас уб'ю, я б не хотів вас бачити, якщо ви вже місяць у руках китайців. Гадаю, тобі краще піти зі мною й усамітнитися в безпечному, гарному крилі з додатковою охороною однієї з в’язниць Її Величності. Принаймні там не випорожнюють мозок — через ніздрі». Він уперто похитав головою. — Не знаю, чи можна тобі повірити. 'Заради Бога! Якщо Вілер хотів, щоб ви були в Москві, чому він не перевів вас на один із тих всюдисущих російських траулерів? На Атлантичному океані вони товсті, як блохи на дворнязі. Тоді чому вони везуть вас до Середземного моря?»

Слейд хитро подивився на мене. — На це я маю лише ваше слово.

Я зітхнув і підняв рушницю. — Ви не маєте великого вибору, чи не так? Я злився на нього. «Якщо я коли-небудь бачив, як хлопець дивиться в пащу подарованому коню, то це ти. Я не слідкував за вами з Ірландії до…

Він перебив: "Ірландія?"

«Ми застрягли там разом».

— Ірландець Лінча, — задумливо сказав він.

«Сімас Лінч? Він працює на Вілера - ката Іра з відразою до британців».

«Він піклується про мене тут, — сказав Слейд, — він мій сторож». Він підвів очі, і я побачив, як на його обличчі з’явилася напруга невпевненості. «Де ми зараз знаходимося?» «Став на якір у гавані Марсамксетт».

Він прийшов до рішення. «Добре, але якщо я виберуся на палубу і не впізнаю її, у вас можуть бути великі проблеми. Вам потрібна тиша, чи не так? У темряві я можу ризикнути пістолетом. Пам'ятайте, що.'

"Як давно ви були на Мальті?" 'П'ять років.'

Я посміхнувся без гумору. — Тоді я сподіваюся, що у вас добра пам’ять.

Слейд відкинув ковдру, раптом зупинився й запитально подивився на мене. Почувся тріск, який не був одним із звичайних звуків корабля. Я прислухався, і знову почувся тріск.

Слейд натягнув на себе ковдру. — Хтось іде, — прошепотів він.

Я підніс пістолет до його очей. "Запам'ятай це!" Я позадкував і відчинив двері туалету та душу, і в той же час я почув металевий брязкіт ключа об двері. Я тихенько зачинив двері й використав ліхтар із олівцем на мить, щоб побачити, де я зараз. Як завжди, не було задніх дверей, лише звичайні речі, такі як туалет, раковина, аптечка та душ. Душ був закритий напівпрозорою пластиковою шторкою.

Я вимкнув світло, затамував подих і прислухався. Голос Лінча був безпомилковий, я чув голоси — з ким, у біса, ти говорив?»

Це був критичний момент. Якщо Слейд збирався зрадити мене, він мав це зробити зараз, я уважно слухав цю, безсумнівно, найважливішу розмову в моєму житті, яку я, мабуть, коли-небудь почув.

Мабуть, я говорив уві сні, — сказав Слейд, і моє серцебиття сповільнилося до шаленого галопу. Мені наснився кошмар, і я думаю, що у мене болить голова».

«О, не дивно, я весь час тут сидів», — сказав Лінч. «Розслабся, ти скоро будеш вдома». — Чому ми весь цей час мовчали?

«Щось не так із гвинтами, — сказав Лінч, — але я не знаю, що саме». 'Де ми?'

— Вам краще не питати про це, містере Слейд. Це цілком секретно». — Ну, а коли ми знову підемо далі — і коли я знову ступлю на тверду землю?

«Насамперед, — сказав Лінч, — можливо, завтра. І останнє я точно не міг сказати. Я не з начальників, знаєте, мені не все розповідають». Він зробив паузу. «Ти виглядаєш таким блідим, таким сумним. Принести вам спаржу, містере Слейд? Волоски на моїй потилиці встали і почали танцювати фанданго, доки Слейд не відповів: «Ні, дякую, це зникне». Я дуже усвідомлював, що хоча я міг чути голос Слейда, я не бачив, що він робив своїми руками. Він міг сказати одне й жестом показати Лінчу, що в нього небажаний гість.

Лінч запропонував: «Ну, це не біда. Ми обіцяли доставити вас у хорошому стані, така була домовленість. Я принесу тобі аспірин».

Я пірнув у душову кімнату й саме закрив штору, коли Лінч відчинив двері. Він увімкнув світло, і я побачив його силует, чітко окреслений крізь завісу душу, коли він увійшов і відкрив аптечку. У мене весь час був націлений на нього пістолет, і я думав, що зможу подбати і про нього, і про Слейда, якщо справа дійде до цього. Втекти було іншою справою.

Я чув, як цокають таблетки в пляшці, а потім тече вода, коли відкривається кран. Мені стало полегшенням дізнатися, що Лінч справді прийняв аспірин і що Слейд мене не зрадив. Лінч наповнив келих і повернувся, щоб піти — він був так близько, що я міг торкнутися його напіввитягнутою рукою, тільки завіса була між нами. На щастя, світло було на його боці, інакше він міг би побачити мене, якби випадково подивився в мій бік. Він пішов, вимкнув світло і зачинив за собою двері. — Будь ласка, — сказав він. «Це допоможе від головного болю». «Дякую, — сказав Слейд, — просто залиште світло. Думаю, я ще трохи почитаю».

— Звичайно, — сказав Лінч. «Спи спокійно». Я почув, як двері каюти відчинилися й зачинилися, а також клацання замка під час повороту ключа.

Я сам трохи спітнів, чекаючи, поки мої руки перестануть тремтіти. Мій шлунок був у вузлах, а тим часом адреналін рвався через призначені точки, щоб стимулювати м’язи та грати на моїх нервах, як арфа. Нарешті я вийшов з душу й тихо відчинив двері туалету.

Слейд принаймні використав свій розум, попросивши Лінча залишити світло ввімкнутим, чи то тривога, чи лихоманка. Це означало, що я міг з першого погляду визначити, чи це безпечно. Слейд точно не хотів, щоб його випадково застрелили.

Він лежав у ліжку з книжкою між млявими пальцями, його обличчя було кольору пожовклої газети. — Як це він вас не бачив? — прошепотів він.

Я жестом попросив його мовчати й пішов до дверей, усе ще тримаючи на нього націленого пістолета. Я нічого не почув і через деякий час розвернувся й пішов до Слейда. «Де зупинився Лінч? Чи ти знаєш?'

Він негативно похитав головою і смикнув мене за рукав. — Як, у біса, він вас там пропустив?

Йому було важко повірити, що в такому маленькому просторі, як дві зварені разом телефонні будки, одна людина може розминутися з іншою. Мені було важко повірити собі, я прийняв душ», — сказав я. — Як був одягнений Лінч? «Халат».

Це означало, що він прибув не здалеку, і йому, ймовірно, призначили одну із сусідніх хат біля тієї, яку він мав охороняти. — У вас є одяг? Слейд кивнув. «Добре, одягайся – тихо».

Я уважно спостерігав за Слейдом, коли він одягався, перш за все, щоб переконатися, що він не поклав у кишеню якийсь тупий предмет. Коли він закінчив, я сказав: «А тепер назад до ліжка». Він хотів попросити пояснення, але я швидко змусив його замовкнути швидким рухом пістолета. Я хочу дати Лінчу час знову заснути». Слейд повернувся до ліжка, а я пішла до душової з відчиненими дверима. Слейд високо підняв покривало, і він лежав на боці, мабуть, читаючи книгу. Все здавалося б нормальним, якби Лінч задумав повернутися. Я дав йому півгодини на вахту і за цей час не почув нічого незвичайного.

Я вийшла з душової й дала знак Слейду встати. Поки він намагався вилізти з-під простирадла — справді дивовижно, як важко встати з ліжка повністю одягненим, бо простирадло часто намотується на черевики, — я возився з дверним замком. У той момент мені довелося повернутися до Слейда спиною, але це було нічим іншим. Я обернувся і побачив, що він повільно йде до мене. Коли він був ближче до мене, він притулився ротом до мого вуха і прошепотів: «Тобі краще, щоб я побачив Валетту, коли ми будемо на палубі». Я нетерпляче кивнув, вимкнув світло й відчинив двері в темряву коридору. Сходи були відразу ліворуч, і я підштовхнув Слейда з пістолетом за спиною, стискаючи його за праву руку. Все здавалося спокійним, тому я штовхнув його далі, і ми дісталися квартердека.

Я блимнув світлом, щоб дати Слейду певне уявлення про смугу перешкод, яку він мав пройти, щоб подолати двадцять футів до кормової поручні, і ми обережно рушили далі. На півдорозі до квартердека він зупинився й озирнувся. «Ти мав рацію, — прошепотів він, — це є Валетта.

«Без дурниць». Я був дратівливий, як завжди, коли перед очима була кінцева мета. Опинившись на суші, я зміг передати Слейда мальтійській поліції, і роботу було виконано, за винятком захоплення Вілера та його банди. Але спочатку треба було дістатися до берега. Ми дійшли до кормової огорожі й не далі. Я намацав дискант біля флагштока і не знайшов. Потім темрява прорвалася з шокуючою ясністю у світлі потужного прожектора. Промінь упав прямо на нас з палуби човна над нами, і голос сказав: «Це досить далеко».

Я тицьнув ліктем Слейда в ребра. «Стрибай!» Я закричав, але жоден із нас не був достатньо швидким. По палубі почувся несамовитий стукіт ніг, і маленька армія вбігла, схопила й утримала нас обох. Ми нічого не могли вдіяти – двоє з трьох чоловіків, які мене схопили, намагалися відірвати мені руки, щоб використовувати їх як палиці, і били ними по голові; третій використовував мій живіт як бас-барабан, і його кулаки точно не були викладені, як великі барабанні палички.

Коли я впав, хапаючи ротом повітря, я смутно усвідомив Слейда; якого двоє матросів відтягли, волочачи за собою ноги по палубі. Пролунав крик і мене теж потягли. Мене викинуло головою вперед у двері вітальні. Масивний чорновусий чоловік, у якому я впізнав капітана, віддавав накази мовою, звучання якої я не міг розпізнати. Мене безцеремонно повалили на землю, а нападники почали закривати штори.

Перш ніж двері зачинилися, я побачив, як прожектор на мосту почав світити над водою навколо Артіна і я сподівався, що Елісон втекла. Хтось передав мою рушницю капітану, він з цікавістю подивився на неї, перевірив запобіжник і наставив на мене. 'Хто ти?' Його англійська була з акцентом, але я не знала, що це таке.

Я пробирався невпевненими руками. 'Це важливо?' — запитав я втомлено.

Капітан перевів погляд на Слейда, який мляво впав на стілець, а потім повз нього на сходи, що вели вниз. — Ах, Лінч, — сказав він. гуркоче, як вулкан, який збирається вивергнутися. — Який ти охоронець? Я повернув голову, Лінч дивився на Слейда в заціпенілому подиві. «Як він сюди потрапив? Я був у нього півгодини тому і перевірив, чи добре замкнені двері».

— Він був належним чином замкнений, — повторив капітан. 'Te keni kujdes; як ті двері могли бути замкнені?» Він показав на мене. — А цей чоловік — він вивів Слейда з кабіни.

Лінч подивився на мене. «Боже мій, це ж Ріарден. Але він не міг бути в хатині, — сказав він уперто, — тоді я мав би його побачити.

«Я був у душі, поряд з тобою, дурний виродко». Я звернувся до капітана. «Не мало значення, якщо він повернув за ріг. Не дуже охоронець, чи не так? Лінч підійшов до мене з налитими кров’ю очима, але капітан підійшов до мене раніше й закрив Лінча рукою, наче сталевою балкою. Він підняв мою голову за волосся і тицьнув пістолет мені в обличчя. «Отже, ти Ріарден», — сказав він, гладячи мою щоку стволом рушниці. — Ми дуже зацікавлені в тобі, Ріардене.

Прохолодний голос сказав: «Звісно, він не Ріарден». Капітан обернувся, і я побачив китайця Чан Пі-Ву, який стояв і безвиразно дивився на мене. Поруч з ним стояв високий чоловік із попелясто-русявим волоссям, який клав сигарету в довгий мундштук. Він поліз у кишеню свого елегантного халата, дістав запальничку й увімкнув її.

«Я думаю, що його звуть Стеннард, — сказав Вілер, — Оуен Стеннард». Він запалив цигарку. «Дуже ввічливо з вашого боку, що приєдналися до нас, містере Стеннард. Це врятує мене від клопоту шукати вас».


OceanofPDF.com

X


1

«Як ви його дістали», — запитав Вілер у капітана. «Мехмет виявив на кормовій поручні гак із прикріпленою до нього мотузкою. Він це зняв і доповів мені. Я додав охоронця».

Вілер кивнув. «Ви не знали, чи хоче хтось сісти чи вийти», — прокоментував він.

Капітан махнув рукою на мене та Слейда. «Ми спіймали їх саме тоді, коли вони збиралися йти. Цей ідіот... — він тицьнув пальцем у бік Лінча, — нехай утікають. Вілер крижано витріщився на Лінча. 'Я поговорю з тобою пізніше. Давай, вниз».

Лінч виглядав так, ніби збирався пояснити, але він уловив холодні погляди Вілера, швидко повернувся й пішов. Коли він пішов, він кинув на мене брудний погляд. Я почав відчувати себе краще фізично; Мої плечі здавалися так, ніби вони не були повністю вивихнуті, і хоча живіт болів, я міг дихати більш-менш нормально.

Вілер сказав: «Отже, містере Стеннард, а як ви планували доставити Слейда на берег?» З човном? Де це?' — Я тут доплив, — сказав я.

— А ти хотів поплисти назад, — недовірливо сказав він. — Із Слейдом як напівінвалідом? Я не вірю тобі.' Він звернувся до капітана. — Ходімо шукати той човен. Капітан не поворухнувся. «Вже виконується». Вілер схвально кивнув і підійшов до Слейда, який зараз лежав у кріслі. «Мій любий друже, — стурбовано сказав він, — що, на бога, змусило тебе піти з цим хлопцем? Ви знаєте хто він? Як тільки ви покинете корабель, він віддасть вас у руки поліції. І ви знаєте, що це означатиме – сорок років англійської в’язниці. Що за історію він тобі розповів?» Слейд втомлено підвів голову. — Я тебе знаю, — сказав він, — ми вже зустрічалися.

справді – за щасливіших обставин, – сказав Вілер. «Одного разу на конференції Efta і знову, якщо мені не зраджує пам’ять, на вечері в якійсь галузевій організації — я забув, якої».

«Вас звуть Вілер, член парламенту. Чому б ти? мене хочеш допомогти?'

— Гарне запитання, — сказав я. «Відповідай йому, Вілер. Просто скажи Слейду, що ти готовий зрадити свою країну». Я ніжно помасажувала свій хворий живіт. «Наскільки мені відомо, державна зрада все ще карається смертною карою — у всякому разі, вона не входить до числа тих злочинів, за які скасовано смертну кару через петлю». Я посміхнувся йому. — Але хто б знав це краще за вас?

Залицятися до Вілера було нелегко. Він усміхнувся і холодно сказав: «Я допомагаю вам, тому що я не визнаю англійського права; так само, як і ти, я працюю заради кращого світу». Він поклав руку на плече Слейда. Я хороший комуніст, як і ти». — Тоді чому я про вас не знав? — запитав Слейд. — Я мав знати щось подібне.

«Навіщо тобі це знати? Це не так необхідно що ви знали і тому вас не поінформували. Так безпечніше». Вілер усміхнувся. «Можливо, ти був важливим, Слейде, але ти ніколи не був таким важливим, як я». Я виправив його. «Така ж важлива, як ти був. Ваш Вілер закінчився».

Крім ніжного похитання головою, він проігнорував мене. Не дивлячись на Слейда, він сказав: «Що за дурниці тобі нагодував Стеннард? Ти божевільний, якщо віриш ворогові». Слейд сказав: "Що ми робимо тут, на Мальті?"

Вілер випростався й засміявся. «Отже, хробак гризе ваш мозок. Щорічну відпустку я проводжу на Середземному морі; це виглядало б до біса підозріло, якби я цього року поїхав на Балтійське море. Навіть заради вас я б не ризикнув».

Я сказав Слейду: «Запитай його, чи читав він нещодавно щось хороше — у Маленькій Червоній Книзі».

«Ти албанець, — прямо сказав Слейд, — я тобі не довіряю».

— Ось і все, — тихо сказав Вілер. «Це має значення?» Слейд кивнув мовчазному китайцю, що стояв позаду Вілера. «Він робить різницю».

Я вскочив назад. «Він робить бісову різницю. Вілер каже, що відвезе вас додому. Східний Західний будинок найкращий; але його дім у Пекіні».

Це розлютило Вілера. Він злісно сказав: «Я думаю, ми повинні змусити вас замовкнути — назавжди». Він розслабився і легенько потер руки. — Не те, щоб це мало значення, знаєш ти чи ні, Слейде. Це було легко, доки ви вірили, що ми їдемо до Москви — з добровільним в’язнем легше мати справу. Але ви все ще в нас, і ми подбаємо про те, щоб ви прибули до місця призначення неушкодженими». Судячи з очей Слейда, я сумнівався. Я думав, що він здатний покінчити життя самогубством десь по дорозі, смерть була б набагато кращою, ніж те, як вони вичавлять з нього інформацію в Китаї. Крім того, за тих обставин його обов'язком було покінчити життя самогубством. Будь-яка людина в його положенні знає, що якщо він так застрягне, його можуть пропустити.

Але Вілер випередив нас. «Утримання під вартою буде трохи суворішим. Ми не можемо дозволити, щоб ти повісився на підтяжках». «Я теж піду?» Я запитав.

Вілер задумливо подивився на мене. 'Ви?' Він похитав головою, я не думаю, що мої друзі цікавляться тобою. Ви занадто довго були осторонь, щоб знати багато про останній стан справ в англійській секретній службі. Сплячий у Південній Африці нічого не означає». Він повернув голову наполовину і сказав через плече. 'Що ти думаєш?'

Китайці заговорили вперше. «Він марний, але небезпечний через те, що він знає, — сказав він без емоцій у голосі, — убийте його».

Я сказав щось неймовірно грубе китайською, і його щелепа відвисла від подиву. Східняки не такі незбагненні, як про них часто кажуть.

«Так, Стеннарде, ми повинні вбити вас. Але як?' — спитав Вілер

задумливо дивується. Я отримав його. Виявляємо безбілетного пасажира на борту — озброєного безбілетного пасажира. Після його виявлення відбувається інцидент і лунає постріл - безбілетний пасажир гине з його власної зброї. Ми повідомляємо тут поліцію, і виявляється, що це ніхто інший, як Ріарден, англійський в’язень, який втік». Він усміхнувся. «Це було б дуже добре для мого іміджу, тільки подумайте про заголовки в британських газетах. Що ви думаєте про це?'

— Небагато, — сказав я. — Якщо ви передасте мене поліції, вони теж захочуть знати про Слейда. Він набагато важливіший за мене. Вони обшукають корабель, розберуть його, якщо потрібно. Вам би це не сподобалося, коли Слейд все ще на борту». Вілер кивнув. 'Це правда. Боюся, я забуду цю чарівну виставу, моєму іміджу доведеться обійтися без неї. Так, перш ніж померти, вам доведеться відповісти на кілька запитань, наприклад: хто ваші спільники. Це нагадує мені. Він звернувся до капітана. — Чи результати пошуки його човна?

Я подивлюся, — сказав капітан і вийшов із кімнати відпочинку. Я зітхнув, я прийшов на борт сам».

Вілер кивнув. — Ти теж спочатку був один — я це знаю. Але, можливо, ви підібрали когось по дорозі. Ти розумієш, що я хочу певності». Він показав на китайців. «Мій друг знає, як це зробити, але ти, мабуть, не хочеш про це чути». Я випадково оглянув вітальню. Відхід капітана зменшив шанси проти мене, але ненабагато. За мною було двоє матросів, один тримав мене на прицілі мого власного пістолета, а Вілер і китаєць були попереду мене. Китайець засунув руку в кишеню, і я був упевнений, що у нього також є стрілецька зброя. Я подивився на Слейда, думаючи, чи приєднається він до мене, якщо справа дійде до бійки. Я сказав: я хотів би знати, як ви так швидко відкрили нас із Макінтошем. Ви, здається, знаєте про мене все, включаючи мою південноафриканську історію».

Вілер захихотів. «Ви, англійці, — нація аматорів, і це включає спецслужби. Звичайно, мені розповідали про вас».

Я був справді збентежений. «Хто міг вас повідомити? Були тільки я і Макінтош».

'Точно. А ти мені не сказав». У мене відвисла щелепа, і я недовірливо дивився на Вілера. «Макінтош?» «Хто ще, як ви так ясно мені пояснили. Він був трохи п'яний і дуже нескромний. У мене не було проблем з цим дурнем. Зрештою він зрозумів, що говорить занадто багато, і заткнувся, але я отримав достатньо». Він засміявся. «Тоді у нас була розмова про тюремну реформу».

Я був повністю здивований. Опис Вілера не підходив до знайомого мені Макінтоша, який аж ніяк не був дурнем і аж ніяк не чутливим до лестощів. Що зробив Макінтош, щоб усе пішло так погано. «Звичайно, він мертвий», — сказав Вілер розмовним тоном. — Я подбав про це, щойно переконався, що ви в безпеці в Ірландії. Але ви не були такими безпечними, чи не так? Ті клоуни з Іра теж аматори. Але нічого страшного, ти тут і зрештою все вийшло добре».

Я відчув холод до кісток. Незалежно від того, чи був Макінтош мертвий чи ні — і це було ще одним предметом суперечок, оскільки я сказав Елісон розповісти інформацію про неминучу смерть Макінтоша — я почувався зрадженим і абсолютно самотнім. Як людина, яка ступає на драбину і виявляє, що сходинки там немає. Я був шокований. Мені довелося повірити Вілеру, бо це було єдино логічно, і все ж зрада Макінтоша теж не мала сенсу. Якщо не...

Капітан повернувся і перервав мій ланцюг думок. «Човна не знайдено», — сказав він.

Вілер поклав ще одну сигарету в мундштук. «Можливо, ви все-таки сказали правду», — сказав він. Він повернув голову до капітана. «Я хочу безпечне місце для цих двох, але окремо. Що ви пропонуєте?»

— Слейд може повернутися до своєї каюти, — сказав капітан.

— Після того, що щойно сталося? Вілер звів брови.

Китайці сказали: «Він повинен бути прив'язаний до ліжка, а людина повинна весь час залишатися в хатині». Йому не дозволено видавати ні звуку». — подумав Вілер. 'Добре; що нам робити зі Стеннардом? «Бак, є сталеве сховище з водонепроникними дверима. Він не вийде звідти».

Вілер коротко кивнув, а потім сказав мені: «Боюся, що ваш допит доведеться відкласти, поки ми не вийдемо в море. Звук чийогось крику доноситься дуже далеко». Він махнув рукою, і мене схопили за руку. — До речі, ти відповідав за гвинт?

У вас послабився гвинт?» Я встиг посміхнутися. «Яка мокрота», — прокоментував Вілер перед обличчям смерті ще один жарт — дуже британський. Візьміть його з собою». Мене вивели з вітальні, обабіч по одному чоловіку. Я пройшов повз Слейда, чиє обличчя було жовто-сірим і який виглядав цілковито розбитим, а потім мене штовхнули на квартердек. На борту Артіна вогні вже горіли, і коли ми йшли по бічній палубі, я побачив, що чоловік праворуч від мене все ще тримає мій пістолет. Цей бачок мені зовсім не сподобався, судячи з того, що я бачив на плані корабля-побратима, він був лише близько 1,20 м у висоту - герметично закрита сталева коробка. Я мав вибір померти від теплового удару чи задухи. Але якою б мені не здавалася ця перспектива, пістолет був у людини поруч зі мною. Той факт, що він не був направлений прямо на мене, не мав жодної різниці — не тоді, коли мої руки були обхоплені, а з обох боків стояв чоловік, який мене повністю тримав у руках. Вони штовхали мене вздовж палуби, поки ми не опинилися на міделі; потім почувся шум, схожий на мокру петарду, і чоловік із рушницею крикнув і впустив її на палубу. Він стояв на місці, дивився на кров, що текла з дірки в його руці, і відпустив мене. Я вже чув цю петарду. Я почув, як знову вибухнула гармата, і я побачив коротку вогонь із верхньої частини надбудови. Матрос, який так міцно тримав мене, на мить похитнувся, і його хватка послабилася. Він упав, ніби в уповільненій зйомці, і я побачив темну пляму в центрі його чола.

«Стрибай, ідіоте», — закричала Елісон, і я неелегантно стрибнув через поруччя, розмахуючи руками й ногами на всі боки.

на. Я приземлилася на воду з диявольським стуком, а через дві секунди почула акуратний і більш жіночний сплеск, коли до мене приєдналася Елісон.

Я негайно пірнув і поплив по колу, шукаючи її. Моя рука торкнулася її ноги, вона повернулася у воду й схопила мене за зап’ястя. Я потягнув, вказав дорогу і ми попливли глибоко під Артіна Через. Було очевидно, що хтось, хто нас шукає, буде дивитися з того боку, де ми вистрибнули за борт, і я хотів утекти від цього.

Справа ускладнилася тим, що я задихався. Все сталося так швидко, що я не встиг підготуватися, накачуючи легені повітрям, і це було не дуже весело. Я не хотів спливати на поверхню в радіусі пострілу. Я пішов коротким шляхом під кормою Артіна щоб вийти, я висів за штурвалом, лише ніс і губи над водою — Елісон підійшла.

Я кілька разів глибоко вдихнув, а потім висунув вухо над водою. На палубі відбувалося багато чого, люди бігали туди-сюди в явному розгубленні, а глибокий гуркіт голосу капітана звучав загрозливо. Я підштовхнув Елісон їй під підборіддя так, щоб її голова була над водою, і прошепотів їй на вухо: «Пливи до Та'Ксбіексу — якнайглибше під водою». Ми зустрілися там, де почали». Вона не гаяла часу з відповіддю, а відразу ж опустилася і зникла. Я зробив останній подих і пішов за нею. Зазвичай мені подобається плавати, але це було трохи занадто; Я вважаю за краще плавати у воді, яка, як я знаю, чиста. Я полегшив це і повільно випустив повітря з рота, коли тиск став надто сильним. Коли нарешті стало надто нестерпно залишатися під водою, я виплив на поверхню обличчям догори, переконавшись, що над поверхнею були лише мій ніс і рот.

Я освіжив повітря в легенях за чотири вдихи й ризикнув глянути на Артіна. Прожектор знову оглядав воду, але не в моєму напрямку. Коли я збирався знову зануритися, я почув гуркіт і занурився якраз вчасно, коли швидкий моторний човен рушив до мене. Я поплив униз сильними гребками, і моторний човен пройшов прямо наді мною, зміщення води кидало мене вперед і назад у воді.

Мені довелося тричі спливати на поверхню, перш ніж дістатися до берега, а точніше до довгої версії яхт, пришвартованих кормою біля причалу в бухті Лаццаратто. Я сплив під ніс яскравого розкішного човна, пихкаючи й дихаючи, намагаючись відновити подих, але швидко зупинився, коли почув на палубі над собою босі ноги.

Хто б це не був, він виглядав дуже роздратованим. «Більше шуму – сьогодні ввечері всі готові. Якого диявола вони думають, що роблять?» Одна жінка сказала: «Мені здалося, що я щойно почула феєрверк». Феєрверк, до біса, це завтра ввечері. А хто влаштовує феєрверки для диявола о цій порі ночі?» Моторний човен знову проплив повз на великій швидкості, і човен, за який я тримався, шалено гойдався вгору-вниз у підкинутій носовій воді. Це викликало спалах гніву зверху. — Якого біса ти думаєш робити? — закричав чоловік, і я уявив його чорнявим чоловіком із надламаним голосом полковника у відставці.

Його дружина сказала: «Ти створюєш більше шуму, ніж усі інші, Джордже». Ходи до мене спати!»

І знову почувся звук босих ніг на палубі, коли вони відходили. «Добре, але я не буду багато спати», — гаркнув він. «Завтра я збираюся поговорити з менеджером клубу. Цього не можна робити серед ночі».

Я посміхнувся й проплив ще кілька човнів, перш ніж вилізти на берег. Потім я помчав до місця, яке домовився як місце зустрічі з Елісон. Я сподівався, що вона встигла. Я хвилювався за Елісон з кількох причин. Коли ми були в Ірландії, вона підозрювала мене і вголос запитувала, чи не продав я бізнес Брейкерам. Тепер я їй не довіряв. Якщо те, що сказав мені Вілер, було правдою — що Макінтош збожеволів, — тоді я справді мав проблеми, тому що Макінтош не зробив би щось подібне випадково. Але чому я повинен вірити Вілеру? З якої причини він сказав мені правду? У такому випадку лише одна людина могла б видати справу — Елісон!

Цей ланцюжок думок швидко зруйнував нещодавній епізод на Артіна відрізати. Якщо Елісон зрадила справу, чому вона врятувала мене? Тоді чому вона пішла на це з цим акуратним маленьким пістолетом, поранивши одного чоловіка, убивши іншого та витягнувши Стеннарда з халепи? Це мало ще менше сенсу. Але я вирішив у майбутньому пильно стежити за місіс Сміт — якщо припустити, що її не забрав той моторний човен.


2

Мені довелося чекати п’ятнадцять хвилин, поки вона приїхала. Вона була виснажена - настільки втомлена, що не могла вибратися з води. Я відтягнув її вбік і трохи почекав, доки вона оговталася настільки, щоб заговорити. Її перші слова були: «цей клятий човен — ледь не переїхав мене двічі». — Вони вас бачили?

Вона повільно похитала головою. «Я так не думаю — їм просто пощастило».

«Мене теж мало не впіймали», — сказав я. — Що сталося з нашим гребним човном?

Я бачила, як один чоловік знайшов цей гачок, — сказала вона, — і знала, що ти в біді. Я підійшов до носа і піднявся на борт через якірний ланцюг; Я дозволив човну відпливти». «На моє щастя. Ви до біса спритні з цією рушницею.

— Шість метрів, не більше. Кожен може це зробити».

«Всі випадково не були там, — сказав я, — ви були».

Вона озирнулася. «Нам краще піти. Вони можуть знайти нас, якщо ми залишимося тут».

Я заперечливо похитав головою. «Ми досить безпечні. Ця затока має стільки заточок і струмків, що Вілеру та його друзям довелося б проривати понад десять миль берегової лінії. Але ти правий - нам краще йти. До готелю ще досить далеко, і я хочу бути там до світанку. Тобі вже краще?» Елісон підвелася. 'Я готовий.'

Я підрахував, що нам знадобиться добра година пішки, щоб дістатися до готелю. Ми йшли мовчки; Я не знаю, про що думала Елісон, але мені було цікаво, що я можу зробити. Нарешті я сказав, що я справді все зіпсував — моїм завданням було повернути Слейда або вбити його. Ні те, ні інше не спрацювало».

Я не розумію, як ти міг зробити це інакше, — сказала Елісон. — У будь-якому випадку я міг убити Слейда на тій яхті, але я хотів взяти його з собою.

— Нелегко вбити когось уві сні, — сказала вона, здригаючись. — Все одно вбити когось нелегко.

Я скоса подивився на неї. Усе це навчання мало якийсь ефект. — Скільки ти вбив?

— Один, — сказала вона, її голос перехопився, — з... ночі. Її почало сильно трясти.

Я обняв її. 'Заспокойся. Це реакція, яка знову зникне. Я знаю це відчуття». Я проклинав Макінтоша за те, що він зробив зі своєю дочкою. Хоча він зробив її професіоналом і на потрібний подразник вона реагувала, як собаки Павлова. Щоб змінити її думку, я сказав: «Нам потрібно виїхати з того готелю». — Звичайно, — сказала вона, — але що тоді?

«Будь проклятий, якщо я знаю, — зізнався я, — все залежить від того, наскільки я зміг пошкодити яхту Вілера. Коли корабель відходить, усе закінчується». — А якщо корабель не відійде? — Тоді у нас ще є шанс.

«Ви не можете піднятися знову — ви не можете зробити це вдруге».

«Я знаю, — сказав я, — нам треба придумати щось інше». Коли ми, спотикаючись, запанувала розчарована тиша. Ми обоє були мокрі, і рано вранці було прохолодно. Ми також були дуже втомлені, і це не сприяло ясному мисленню. Коли ми заходили у Флоріану, сходило сонце, і через вулицю вже рухалося кілька людей. Під час довгої прогулянки наш одяг значно висох, і ми не привернули особливої уваги. Через деякий час ми натрапили на кількох робітників, які розвішували навпроти вулиці яскраві розтяжки. «Ті хлопці рано, — кажу, — що святкують?»

«Сьогодні тут festa , — сказала Елісон, — у них тут постійно таке.

Я згадав засмученого чоловіка, який скаржився на шум у гавані. — Тоді сьогодні ввечері буде феєрверк? «Неминуче. На Мальті це одне ціле». Щось підбадьорило в глибині мого мозку — зачатки ідеї. Я залишив його в спокої, щоб він процвітав. «Скільки у нас грошей?»

— Приблизно три тисячі фунтів — включаючи п’ятсот, які я вам дав.

Принаймні у нас вистачило палива для нашої маленької війни. Ідея почала розвиватися трохи далі, але спочатку я мав добре переглянути плани корабля-побратима, перш ніж я міг викласти план на стіл.

Сонний швейцар віддав нам ключі від кімнати, і ми піднялися нагору. Коли я дійшов до своєї кімнати, я сказав: «Заходьте на хвилинку». Коли ми зайшли всередину, я щедро налив віскі в склянку з водою і простяг її Елісон. Переконайтеся, що ви отримаєте це, і ви відразу почуватиметеся краще. Прийміть гарячий душ і одягніть чистий одяг — але швидко. Ми евакуюємося — я хочу піти за півгодини».

Вона втомлено посміхнулася мені. 'Куди ми йдемо?' «Ми збираємося сховатися, але я ще не знаю, де. Вілер попросить своїх людей перевірити готелі, можливо, він уже почав. Беріть із собою лише найнеобхідніше – гроші, паспорт та документи на літак».

Коли вона пішла, я послухався власної поради. Я швидко випив віскі й прийняв гарячий трихвилинний душ, який трохи зняв біль і трохи зігрів мої замерзлі кістки. Я швиденько одягнувся і почав збирати потрібні речі, яких було не так вже й багато. Тоді я сів і вивчив план корабля. На щастя, це був масштаб, і я зміг досить точно виміряти розміри. Моя ідея не тільки розквітала, вона вже почала процвітати. Усе залежало від того, чи доведеться Вілерові провести ще одну ніч у гавані Марсамксетт.

Елісон повернулася з однією з тих великих сумок, які чарівним чином вміщують у шість разів більше, ніж здається. Ми вийшли з готелю через задній вихід і через п'ять хвилин сіли в автобус до Сенглі. Елісон виглядала трохи веселішою і запитала: «Куди ми йдемо — і чому?»

Я купив квитки. — Я тобі скажу, коли ми приїдемо. Автобус був заповнений, і я не хотів сидіти й обговорювати, як я збираюся вбити Слейда та Вілера. Водій автобуса помилково припустив, що його звуть Грехем Хілл або, можливо, він подумав, що маленька каплиця Пресвятої Богородиці з веселими букетами квітів є розумною заміною справних гальм. Ми були в Сенглі за надзвичайно короткий час. Сенґлеа — це півострів, який вдається в Гранд-Харбор між Докярд-Крік і Френч-Крік. Після відходу англійського флоту та демілітаризації верфі на Мальті це здавалося розумним місцем для того, що я шукав, — елінгу, бажано з власним спусковим обладнанням. Ще було рано щось робити, але кафе вже працювали, тому ми змогли поснідати, що стало дуже до речі. Через вишибалу я запитав: «Вони бачили вас учора ввечері — щоб вони могли вас упізнати?» Елісон похитала головою. 'Я в це не вірю.' «Вілер не був упевнений, чи маю я допомогу», — сказав я. «Звісно, він знає, але не знає, хто. Мені здається, що вам краще робити покупки, я не думаю, що мені безпечно показуватися на вулиці».

— Що тобі треба, — коротко сказала вона.

«Я хочу човнову будку. Лише на півдня, але ми не можемо сказати – мабуть, доведеться орендувати один такий приблизно на три місяці. Я конструктор човнів і працюю над новим типом... е... на підводних крилах. Я не хочу, щоб хтось - мої конкуренти, наприклад - стежив за моїми пальцями, тому я хочу секретності. Ось така історія». 'І потім?'

— Тоді ти купиш човен. Приблизно шість метрів і неймовірно швидкий з важкими двигунами». «Внутрішній чи зовнішній?»

'Не важливо. Підвісні мотори будуть дешевше, але вони повинні бути дуже міцними. Ви везете човен до елінгу». Я дивився у вікно кафе. «Там є сміттєзвалище, де я можу взяти більшість того, що мені потрібно, включно з орендою зварювального обладнання».

Елісон звела брови. «Тож у нас є швидкісний човен і зварювальне обладнання». Вона терпляче чекала.

— Тоді ви орендуєте вантажівку. Ви можете керувати цим? Вона кинула на мене мовчазний презирський погляд, і я засміявся. Вона мала

напевно отримала водійські права з відзнакою в сорокатонному сморіді. Я сказав: «Візьми вантажівку і купи стільки феєрверків, щоб наповнити човен».

Тепер я мав її повну увагу. "Феєрверк!"

«Великі шматки, особливо ті, які вилітають із тріском і кидають навколо багато кольорових вогнів.

Не ті кричущі кухонні покоївки чи щось інше — мені потрібна справжня професійна робота. Якщо тут так люблять феєрверки, то повинні

вони мають пристойні запаси десь на острові. Як ви думаєте, ми можемо це зробити?»

— Мабуть, так, — сказала вона. — А тепер скажи мені, на біса це все?

Я дістав план корабля і поклав його на стіл, я на борту Артіна і все, що я бачив, збігалося з цією картою, я думаю, ми можемо на це покластися». Я постукав пальцем по плану корабля. «Машинне відділення з двома дизельними двигунами Rolls Royce, які споживають дуже багато палива. Під машинним відділенням є запас прісної води та паливний бак, підключений до двигунів, місткістю приблизно 5000 літрів».

Мій палець рухався по карті. «Попереду — каюта Вілера, а ще далі — приміщення екіпажу. Нижче, на довжині шести метрів, розташоване подвійне дно з основним запасом палива – майже 22 тисячі літрів дизельного пального. Ми знаємо, що вони просто взяли пальне, тому баки повні».

Я трохи виміряв нігтем. «Щоб проникнути в цей резервуар, нам потрібно протаранити яму приблизно на три фути нижче ватерлінії — бажано глибше. Обшивка зроблена зі сталі, товщиною майже 8 мм, щоб пробити в ній отвір, потрібна величезна сила».

Я підвів очі. Я зроблю барана на човен, який ти маєш купити. У минулому тарани були звичайною морською технікою - у ті часи всі кораблі мали тарани. Але це буде трохи по-іншому, це буде поєднання тарану і спалювання. Наповнюємо човен феєрверком. Якщо ми протаранимо той бак, паливо вийде. Нафта спливає. Феєрверк божеволіє, а масло загоряється».

— Отже, ти збираєшся викурити Вілера?

Якусь мить я мовчки дивився на неї, а потім сказав: «Не кажи нічого дурного, я спалю цього виродка».


3

На все потрібен час, а його у нас і так мало. Я мав рацію, коли думав, що ми можемо знайти відповідний елінг для човнів у Сенглі, але швидко переїхати в нього було щось інше. Розпитування по околицях незабаром дали саме те, що я хотів, але переговори обіцяли бути тривалими, і була вже пів на одинадцяту ранку, перш ніж справу було вирішено, і лише після того, як я показав сотню англійських п’ятифунтових банкнот, що тріщали від новинки. . З часом я послав Елісон купити човен; Я сподівався, що це буде не так складно й довго, як оренда того сараю для човнів. Тим часом я пішов на сміттєзвалище навпроти й нишпорив там, поки не знайшов те, що шукав. Я вибрав кілька кутників, багато гайок і болтів і сталевий брусок вісім футів завдовжки і чотири дюйми в діаметрі. Я також міг взяти там напрокат зварювальне обладнання разом із двома повними балонами кисню та ацетилену та окулярами для зварювання.

Коли я розплачувався за річ, я думав, що рахунок витрат на цю поїздку змусить когось у Ревізійній палаті встати дибки. Я вже бачив, як він ставив під сумнів закупівлю чверті тонни феєрверків і кислоти, написавши записку місіс Сміт із проханням надати додаткові пояснення. Але, можливо, місіс Сміт також вміла складати «шахрайство».

Я відніс усе спорядження до навісу для човнів і повис там, чекаючи Елісон. Я дивився через води Гранд-Харбор у бік Валлетти і хотів побачити крізь нього гавань Марсамксетт, де Артіна був ще на якорі - я сподівався. О пів на третю я все ще чекав і поступово доходив до точки кипіння. Час минав, а я ще мав так багато зробити.

Минуло майже дві години, перш ніж вона приїхала, і з моїх вух пішов пар. Я вловив репліку, яку вона мені кинула, і коротко запитав: "де ти?"

Мені довелося їхати до Сліми. Це те, що ви хотіли?»

Я подивився на човен. Це був витончений італійський човен з двома могутніми човновими моторами Kiekhaefer Mercury по 100 к.с. кожен. Лінії човна були потужними, і ці великі двигуни давали б їй достатньо ходу. Елісон сказала: «Дорогою сюди я набрав понад тридцять вузлів». «Ти зі Сліми? Тоді ви повинні пройти Артіна небезпеки.' — Воно й досі там. Полегшення дозволило мені трохи розслабитися. «Вони важко працюють на кормі. Коли я проходив повз, вони якраз піднімали пропелер із води». «О так, милий Боже». Я сміявся. «Це займе щонайменше цілий день». Я показав великим пальцем на склад. «Є підвісна стійка з санками, які їздять по рейці. Допоможіть мені витягнути човен на берег, і він зникне з поля зору».

Ми вигнали підвісну стійку на вулицю, штовхнули човен і за допомогою лебідки перетворили все це на елінг для човнів. Елісон подивилася на годинник. «Я також влаштував феєрверк. Це можна забрати о третій годині». — Тоді тобі краще тікати. Вона вагалася. — Ви виходите самі?

'Я думаю так. Тут є підйомник зі шківом — я можу використати його, щоб зняти двигуни».

«У човні є термос з кавою, пачка бутербродів і пляшка віскі. Я повернуся якнайшвидше».

Вона повернулася, щоб піти, коли я сказав: «Елісон, ще одне. Подивіться, чи можете ви отримати велику сокиру, щоб рубати дерева».

Вона виглядала здивованою, а потім сумніваючись, я не думаю, що вони використовують їх тут, на Мальті – там не надто багато дерев». 'Зроби все що можеш.' Вона пішла, і я врятував продукти, перш ніж термос встиг розбитися, потім від’єднав троси керма й підняв двигуни з човна. Я також використовував снасті, щоб підняти човен із саней і перевернути його так, щоб він став догори дном на деяких естакадах. Я їв бутерброди та пив каву, весь час думаючи про проблему, я строго пропустив віскі, тому що на даний момент була робота, але багато випити перед відходом було б дуже вітатися. Я почав бруднити руки. Корпус був склопластиковий, і я його зіпсував, просвердливши отвори в ретельно підібраних місцях. Намір полягав у тому, щоб розташувати таран таким чином, щоб він знаходився щонайменше на 1,20 м нижче рівня води, коли човен підняв носову частину з води на повній швидкості. Його потрібно було так міцно прикріпити до корпусу, щоб таран не від’єднався від удару. Якби це сталося, я втратив імпульс цих великих двигунів, і таран не пройшов би через корпус Артіна може проникати. Я відрізав кутники та прикрутив їх до корпусу та сталевих ферм човна. Коли я прийшов туди, до човна було прикріплено два сталеві трикутники, вершини яких простягалися трохи більше ніж на чотири фути нижче дна. Я взяв довгий сталевий стрижень і приварив його до вершин двох трикутників. Поперечина тепер була паралельна нижній частині фюзеляжу й простягалася на добрих два фути від передньої частини.

Задовго до того, як я дійшов до цього, Елісон повернулася і допомогла мені. Це була гаряча, пітна робота і займала багато часу. Була вже сьома вечора, коли я завершив її. — Ти дістав ту сокиру?

Вона витягла саме те, що мені було потрібно — велику сокиру дроворуба. Стовбур мені не потрібен, і я не витрачав на нього час, я відрізав його зварювальним пальником. Тоді я взяв лезо й приварив його вертикально до сталевого прута — це був ріжучий край мого тарана.

Я повернувся назад і подивився на свою роботу. Цікаво, що це було трохи схоже на дивне судно на підводних крилах; Однак я не хотів думати про те, що вся ця важка ковка вплине на вітрильні характеристики човна. Я почав хвилюватися про швидкість, яку я втрачу, і думав, чи зможу я витягнути лук із хвиль, мені б знадобився напій», — сказав я. Елісон налила трохи віскі в гвинтову кришку термоса й простягла його мені. Вона подивилася на човен і сказала: «Це буде небезпечно». Цікаво... — Що дивуєшся?

Вона повернулася до мене і подивилася мені прямо в обличчя. Цікаво, чи не може бути простіше — поліція».

«Це чудова ідея», — саркастично сказав я. «Гадаєте, місцева поліція вірить нам? Господи, Вілер приїжджає сюди щороку, і він широко відомий, член англійської палати громад і відомий капіталіст. Напевно, він забезпечує призи для яхт-клубу, і я не здивуюся, якщо він єдиний благодійник місцевого дитячого будинку. Поки ми когось переконаємо, він і Слейд уже полетять».

«Тіло все ще є на Artina' — сказала Елісон, — це потребує багато пояснень.

«Те саме заперечення», — сказав я. 'Забудь це. Давайте подивимось на феєрверк».

Було багато і тільки великі частини, сигнальні ракети, які піднімалися самі, і сигнальні ракети, призначені для обстрілу з мінометів. «Це місце справді має сприяти святковому настрою», — сказав я із задоволенням. «Ми повинні повернути човен у причалене положення».

Мені довелося де-не-де прибрати частину саней, щоб забрати наше дивне судно, тож його більше не можна було використовувати для звичайних човнів. Ще більше витрат для державної скарбниці. Я знову ввімкнув двигуни, підключив кабелі керування та спробував їх. Я стрибнув униз і подумав, що човен, тепер знову правою стороною вгору, виглядає трохи придатнішим для використання.

— Скільки ви за неї заплатили? — запитав я з цікавістю. — Тисяча п’ятсот фунтів, — сказала Елісон.

Я посміхнувся. «Керовані снаряди завжди дорогі. Давайте заберемо вантаж на борт».

Ми заповнили кожен дюйм вільного простору великими феєрверками. Елісон, як завжди наділена передбачливістю, принесла каністру, наповнену бензином, і після того, як наповнила паливний бак до країв, залишилося ще два літри, більш ніж достатньо для невеликого полум’я. У мене було ще одне занепокоєння, я просвердлив у корпусі десяток отворів для болтів і забив їх шпаклівкою. Мені було цікаво, чи належним чином я зробив гідроізоляцію човна. Ми не могли перевірити це до того, як човен опиниться у воді, що не могло статися, поки не настало темно. «Коли вони починають запускати феєрверки на фестивалі?» «Дві години після заходу сонця».

«Я віддаю перевагу таранити Артіна коли офіційний феєрверк у розпалі. Це додає плутанини». Я втомлено сів і дістав план корабля, тепер він був пом’ятий, брудний і потрісканий на складках, але все ще читався. «Біда в тому, що я можу натрапити на одну з великих поперечних ферм», — сказав я. у такому випадку я сумніваюся, чи ми маємо достатню проникаючу здатність».

Ферми були на відстані приблизно 2 фути одна від одної, статистично я мав хороші шанси – цифри були на мою користь. Елісон сказала: «Якщо ми збираємося знову плавати під водою, ми могли б зробити це з комфортом». Вона встала і витягла з кутка якесь підводне обладнання, я взяв його напрокат як запобіжний захід».

— Це мене уникло. Мені стало цікаво, що я ще забув. Подивився техніку – було два комплекти. Я плаваю, — сказав я, — а не ти.

— Але я піду, — пояснила вона. 'Для чого? Ти мені не потрібний.'

Вона здригнулася, наче я вдарив її по обличчю. Я сказав: «Ви маєте рацію, але це небезпечна операція, і немає сенсу нам обом йти». Крім того, ти мені потрібен ще для чогось». Я постукав об борт човна. «Незалежно від того, працює це чи ні, буде шум, щойно вибухнуть феєрверки. Якщо я не повернуся, когось треба залишити для наступного замаху на Вілера — а вас обрали одноголосно». Я потягнувся до пляшки й налив ще віскі. «Ви можете спробувати піти в поліцію, можливо, вони зацікавляться достатньою кількістю, щоб сприймати вас серйозно». Вона зрозуміла мою точку зору, але їй це зовсім не сподобалося. На її обличчі почали проявлятися вперті риси, і їй хотілося сперечатися. Я її зупинив. «Добре, ти можеш це зробити. Ти почекай тут, поки стемніє, і допоможи мені спустити човен у воду. Тоді ти швидко їдеш до Та'Ксбіекс і орендуєш інший човен — якщо зможеш змусити когось повірити тобі». Я посміхнувся. «Як ти зараз виглядаєш, я б навіть не довірив тобі іграшковий кораблик».

Вона потерла своє брудне обличчя й подивилася на кінчики своїх пальців з брудним обличчям. «Дякую, — сказала вона, — я піду прибратися». «Якщо ви не можете взяти його напрокат, вкрадіть його. У гавані багато човнів. Ми зустрінемося на морському узбережжі острова Маноель, а потім підемо за мною, але не дуже близько. Коли ситуація накалиться, зверніть увагу на Вілера та Слейда — вони зроблять усе можливе, щоб вистрибнути за борт, якщо все піде добре. Слідкуйте, щоб вони не вийшли на берег». «Я втратила пістолет минулої ночі, — сказала вона. — Тоді вдари їх веслом по головах, — сказав я. «Але я теж поруч, тому зверніть увагу». Я глянув на годинник. «Через годину буде досить темно для запуску». Ця година здавалася нескінченною, як протягом однієї ЛСД- трип, вони сказали мені; Я б сам цього не знав - ніколи не пробував. Ми мало говорили і навіть про те, що не було актуально. Сонце сідало, і світло повільно зникало з неба, поки нарешті не стало настільки темно, що ніхто не побачив, щоб спустити човен і санки. Опинившись у воді, човен не здавався б надто незвичайним. Я постукав по жахливо блискучому сталевому лезу сокири, яке утворювало передню частину мого тарана, наче це була собача голова, і ми штовхнули сани через поручні та вниз у воду. Я відв’язав човен, і ми знову підняли санки. Я обернувся й подивився на витвір своїх рук. Це було непогано, човен був трохи важким, але не надто, якщо порахувати вагу заліза, що висить під носом, і човен виглядав дуже нормально, якщо не рахувати шматків кутового заліза, які були над водою на видна сторона корпусу. Через десять хвилин буде надто темно, щоб їх навіть побачити. Навіть якби я опинився в освітленому місці десь у гавані, малоймовірно, щоб хтось помітив у човні щось особливе.

— От і все, — втомлено сказав я. Я був дуже втомлений; відсутність сну, побиття і важкий робочий день ніяк не полегшили мені самопочуття.

— Зараз я йду, — тихо сказала Елісон. — Удачі, Оуене. Вона мене не цілувала і навіть не торкалася. Вона пішла сама і, проходячи повз, взяла своє пальто.

Я заліз у човен і переніс кілька феєрверків, щоб сидіти зручніше. Я підготував підводне спорядження і перевірив примітивну систему запалювання. Тоді нічого не залишалося робити, як чекати годину, поки я зможу піти. Знову довелося довго чекати.


OceanofPDF.com

XI


1

Я глянув на годинник у двадцятий раз за п’ятнадцять хвилин і вирішив, що момент настав. Я одягнув підводне спорядження, затягнув ремінь на талії та повісив маску й окуляри на шию. Тоді я завів двигуни, і човен почав хитатися на воді. Я відпустив, відштовхнувся рукою і трохи відпустив газ, щоб спробувати; Я ще не знав, чого чекати. Плив повільно, човен керував не надто погано, хоча реакція на кермо була трохи повільною. Я увімкнув світло, не боячись, що мене затримає водна поліція за нерегулярне плавання, і попрямував униз по Френч-Крік до Гранд-Харбора. Раніше тут стояв британський військовий флот, флотилія за флотилією броненосних і бойових кораблів. Тепер ще один, хоч і дуже видатний, військовий корабель зійшов на берег, але цей човен був ще ранішим: один із вогневих кораблів адмірала Дрейка.

По той бік гавані Валетта була повністю освітлена, а Флоріану всіяли ряди кольорових вогнів. Звук тихої музики плив над водою, підкреслюваний стуком басового барабана. Весело починалося.

Я обігнув точку Сенглі та попрямував до гирла гавані. Ніхто не йшов до мене, і я вирішив вийти і подивитися, що зробить човен. Звук двигунів став глибшим, коли я відкрив дросель, і я відчув прискорення, коли 200 кінських сил штовхнули човен у воді. З точки зору кінських сил на тонну водотоннажності, цей маленький човен був, мабуть, у сорок разів потужніший за Артіна, ось звідки швидкість.

Кермування було гіршим, ніж поганим - це було жахливо. Кермо дико стрибало в моїх руках, і мій курс був, м’яко кажучи, нестабільним, я заплив у Велику Гавань, добре імітуючи спастичну жабу.

Той клятий човен не послухався й не висунув носа з води; Я переконався, що зробив не більше дванадцяти вузлів, і цього буде недостатньо. Вся потужність, що надходить до гвинтів, лише створювала хвилі, а це, звичайно, не було наміром. У відчаї я відкрив дросельну заслінку до кінця, і раптом носова частина вийшла з води, і човен злетів, за десять секунд ми рухалися на стільки ж вузлів швидше. Але слухати кермо стало ще гірше; був чіткий проміжок між обертанням керма та супровідною реакцією.

Я сповільнив швидкість, і човен знову занурився у воду, швидкість впала, наче ми вдарилися об стіну. Це мало бути погано. Заковика полягала в тому, що я міг набрати швидкість, якщо двигуни не зламалися, але я не знав, чи достатньо я був на курсі, щоб влучити в ціль. Незважаючи на потік прохолодного нічного повітря, я помітив, що сильно спітнів. Якби єдиний спосіб розганяти човен — це запустити двигуни на повний газ, мені краще б більше не практикувати це. Більше ніяких проб і помилок; Я боявся, що двигуни заклинють, і наступного разу, коли цей човен буде на повній швидкості, це буде востаннє. Що стосується елементів керування, я просто мав використати його якнайкраще. Я ще більше сповільнив швидкість і поплентався до мису Св. Ельмо. Форт Сент-Ельмо чітко виділявся на нічному небі, коли я проходив між мисом і пірсом. Тепер я був у відкритому морі, і човен нудотно гойдався вперед-назад. Важкий сталевий брусок, що висів під човном, працював, як маятник годинника. Це незграбне ремесло змусило б будь-якого порядного дизайнера човнів кричати. Я обігнув мис і повернув у гавань Марсамксетт, радий, що потрапив у захищену воду, і попрямував до острова Маноел. Валлетта була тепер ліворуч, і мені було цікаво, де буде запущений феєрверк. Я перевірив час і побачив, що в мене ще є деяка благодать.

Коли я наблизився до острова, я майже повністю вимкнув дросель, доки двигуни не зацокали лише тихо, достатньо, щоб я трохи керував. Недалеко спалахнуло світло, і я побачив, що Елісон була на місці, вона чиркнула сірником і тримала його так, що її обличчя було освітлене. Я направив у її бік і підійшов поруч.

Вона перебувала в тому, що виявилося туристичним човном, який приводив у рух маленький підвісний мотор. — Це добре, — сказав я, — де ти це взяв?

Я дотримувався вашої поради; Я його вкрала, — сказала вона, тихо сміючись. Я посміхнувся в темряву. «Наш обов’язок — економно використовувати державні кошти», — віртуозно сказав я. 'Як пройшло?' вона запитала.

«Вона нахаба, — сказав я, — така примхлива, як дияволиця в купелі».

«Коли я купив її в Слімі, вона все ще була в порядку».

«Це був інший човен. Коли він на швидкості, він практично некерований. Скільки часу у нас є?»

— Приблизно десять хвилин.

Я озирнувся. — Тоді я краще займу свою позицію. Було б неприємно, якби нас перебив пором зі Сліми — він мав би прибути зараз. Є Артіна все ще на тому ж місці? 'Так.'

«Тоді я піду. Тепер я пливу прямо вниз по Лаццарто-Крік, а потім повертаю, щоб добре розбігтися. Ви залишайтеся по той бік Артіна .' Я почекав хвилину. «Стерно настільки погане, що я міг повністю промахнутися з неї з першої спроби. Якщо так, я повертаюся і пробую з іншого боку. Тримайся подалі від мене, інакше я можу тебе перебити». «Знову удачі», — сказала Елісон.

Я сказав: «Якщо ви побачите Вілера, дайте йому хорошого ляпаса за мене». Він з нетерпінням чекав моменту, коли його приятель-китаєць пограє зі мною. Якщо все піде добре, ми зустрінемося в Ta'Xbiex — там же, де й минулої ночі».

Я обережно прискорився і злетів. Я проходив прямо повз Артіна; На палубі було троє чоловіків — Вілер, капітан і Чан Пі-Во. Я міг їх добре розрізнити, бо вони стояли на світлі; вони не могли мене впізнати; Я лежав низько на воді серед темряви. Я був просто човном, що пропливав повз уночі.

Подумки я зробив хрест на фюзеляжі, де знайшов Артіна хотів вдарити, а потім попрямував до Лаццарто-Крік. Наприкінці я запускав дизельні двигуни на мосту до острова Маноель. Я відкрив кисневий баллон підводного обладнання, перевірив впускний клапан, потім закусив мундштук і надів окуляри. Якби все було добре, у мене б не було часу на це потім.

Позаду мене по дорозі проминув транспорт, а через деякий час прибув парад із битом барабанів і розбитими духовими. Я проігнорував це й подивився на Валетту та майбутній феєрверк. Було щось, що я спочатку подумав про сильний удар бас-барабана, але виявилося, що це вибухнула мінометка. Яскраво-жовте сонце спалахнуло над Валеттою, і у відблиску світла на воді я на коротку мить побачив Артіна чітко позначені. Почався феєрверк, і настав час для мене взяти участь у святкуванні.

Я злегка відкрив дросель і повільно відплив, коли в повітря злетіла сигнальна ракета й вибухнула вогненно-червоно-зелена злива. Я керував однією рукою, іншою щедро облив свій вантаж рештою бензину і палко сподівався, що іскри від феєрверку повністю згаснуть, коли вони впадуть у воду. Треба було б лише спалахнути іскру, і я б чудово піднявся на яскраво кольоровій хмарі. Двигуни заревіли, і човен майже без керма піднявся з води, поки ми набирали швидкість. Кермо смикалося в моїх руках, і я намагався втримати її на курсі. Я небезпечно пропливав зигзагами повз човни, пришвартовані біля причалу. Я сильно смикнув кермо, але клята сучка зреагувала майже надто пізно, і з однієї з яхт пролунав дикий крик. Це звучало як надломлений голос полковника, який перелякався на все життя, коли я зшкрябав фарбу з його лука на двадцяти вузлах.

Потім я пройшов повз нього й попрямував до гавані, кидаючись і хитаючись на курсі, який викликав би сльози на очах будь-якого поважаючого себе керманича. Над головою вибухнув і спалахнув феєрверк, відкидаючи запаморочливі відблиски світла на воду, і моє серце підскочило до горла, коли маленький туристичний човен прорізав мій ніс. Я прокляв його і змінив курс. Я пропустив його на ширину вуса. Там були два божевільні дурні в гавані Марсамксетт.

Коли я сильно повернув кермо назад, я подивився на Артіна і побачив, що я буду дуже сумувати за нею. Я знову вилаявся при думці про те, що знову доведеться здійснити ту божевільну подорож. Мені здавалося, що з цими божевільними елементами управління я кращий у всьому, крім Артіна Я хотів мати невеликий шанс вдарити її.

Я розраховував, що буду стріляти під корму, але в цей момент перевантажений правий двигун заклинило і з бридким брязкотом з’єднувального вала відмовив. Човен зупинився на воді, а нос трохи повернувся вправо, націлившись прямо в центр Артіна. Я втиснувся, і вона вдарилася об загрозливо високий корпус із задовольняючим стуком, мій підводний таран вдарив її праворуч посередині. Мене відкинуло вперед і побило ребра об кермо, але це мене зупинило, інакше я б полетів у воду. У мене була ще одна справа. Поки я намацав свою запальничку, я почув крик на палубі, а коли подивився на сліпуче чергування світла й темряви, то побачив, що щось ворушиться, хтось зазирнув через поруччя, щоб побачити, що, біс, коїться далі. Я не міг багато його розгледіти, але мене, мабуть, було добре видно, тому що в цей момент піднявся ще один факел.

Увімкнув запальничку, вона спалахнула, але полум'я не було. У червоному сяйві сигнальної ракети я побачив, що ніс човна був розбитий ударом об борт човна. Артіна. Таран, мабуть, проник глибоко в корпус, оскільки човен не виявляв тенденції до дрейфу.

У розпачі я знову і знову вмикав запальничку, але вогню не було. Нагорі пролунав удар, і куля влучила в панель приладів біля мого ліктя, розтрощивши тахометр. Я нахилився й підніс запальничку до найближчого просоченого бензином феєрверку. Човен набирав води, і мені довелося розпалити вогонь, перш ніж ми затонули. Я знову ввімкнув запальничку, і все кляте раптом спалахнуло. Лише те, що я був у повному підводному спорядженні, не дало мені спалахнути, як факел. Паливо спалахнуло так, як інколи раптово спалахнув бензин, із легким вибухом — величезним woomm полум'я, яке викинуло мене за борт. Під час повного польоту мене щось сильно вдарило в плече.

Не знаю, горів я на мить чи ні. Коли я вдарився об воду, я заціпенів, але раптовий поштовх викликав рефлекс, і я пірнув на глибину. У цей момент я помітив, що моя права рука зовсім марна. Не те щоб це мало значення, адже під час плавання під водою більшу частину роботи виконують ласти. Але я хвилювався, бо не знав, що відбувається.

Я недовго плавав під водою, потім зупинився, бо не знав, у якому напрямку я йду. Я повністю втратив орієнтацію, і, як на мене, я міг досить добре плисти до моря. Я обережно вийшов на поверхню й озирнувся, щоб зорієнтуватися й побачити, що відбувається з Артіна сталося. Я не заплив так далеко, як я думав - це Артіна був приблизно за сто ярдів. Занадто близько, щоб було зручно, особливо враховуючи шматок пекельного вогню, який я запалив у середині корабля. Мій човен-пальник видав повний удар. З dc ram в корпусі Артіна кремезний, як зуб нарвала, човен застряг непорушно, а феєрверк вибухнув, мов люто стріляюча артилерійська батарея. Різнокольорові іскри сипалися на Артіна і велике полум'я витікало з корпусу. Лляна палуба вже горіла, і люди розбігалися на всі боки палуби.

Велика трасуюча куля вилетіла, як гаубичний снаряд, і зелена вогняна парасолька розгорнулася, іскри впали на воду навколо мене й померли з жахливим шипінням. Я був досить близько, щоб мене побачили, якщо хтось мав час подивитися, тож я знову занурився під воду й почав пливти до берега.

Я не встиг пропливти навіть дванадцяти гребків, як помітив, що щось не так. Я відчув дивну слабкість і запаморочення, а також був пульсуючий біль у правому плечі, який швидко перетворився на різкий стріляючий біль. Я дозволив собі дрейфувати, відчуваючи, як з кожною хвилиною сили все швидше витікають з моїх ніг. Пожежа на Артіна все ще гриміло на повну силу, але воно здавалося збляклим, ніби я дивився крізь мокре дощем вікно. Я знав, що зі мною, мабуть, покінчено, у мене більше не було сил пливти до берега, який був так близько, і я відчував, що пливу в море, де я мав потонути.

Здається, я втратив свідомість, тому що наступне, що я помітив, це світло, яке сяяло в мої очі зблизька, і наполегливий шепіт, який казав: «Почекай, Оуене». Щось впало мені на обличчя і попливло у воді біля моєї голови, я простягнув ліву руку й намацав мотузку. — Ви можете потримати? Я знав, що це Елісон. Двигун закрутився, трос натягнувся, і мене потягнуло крізь воду. У розпачі я зосередив всю свою увагу на тому, щоб утриматися за цю мотузку. Усю силу, що залишилася, довелося зібрати й втиснути в пальці лівої руки, якій не дозволяли втратити хватку. Вода плескалася об мою голову, створюючи невелику хвилю, коли я тягнувся за човном Елісон. Навіть у тій неймовірній ситуації я віддав належне ефективності навчання Елісон. Вона зрозуміла, що не зможе підняти на борт людину, яка майже втратила свідомість, не перекинувшись або, що ще гірше, привернувши увагу. Відстань до берега була неймовірно малою, і Елісон припливла до берега. Вона протаранила човен вгору, не звернувши уваги на наслідки, вистрибнула за борт, де ще було півметра води, і витягла мене з води. — Що не так, Оуене? Я впав і сів у воду. «Здається, мене влучила куля», — сказав я розмірено, мій голос лунав, здавалося, дуже здалеку. «В моє плече – моє праве». Біль пронизував мене, коли її пальці торкалися, а потім я почув, як рветься тканина. Вона тимчасово перев'язала рану

ефективний. Я б не здивувався, якби вона мене тоді прооперувала, щоб витягти кулю кишеньковим ножем і шпилькою. Я звик до її різнобічного таланту. Я втомлено запитав: «Як справи? АртинаТ Вона відійшла вбік, і я побачив Артіна знаходяться далі в гавані. Навколо горіло море, а над жовтим полум’ям здіймалася каламутна хмара жирного чорного диму, який міг виникнути лише від горіння мазуту. Таран зробив свою справу. Поки я дивився, червоний спалах полум’я спалахнув під рубкою, і рубка зникла, коли масляний бак усередині вибухнув і розбив палубу. Сильний гуркіт пролунав над водою, відбиваючись луною від скелястих бастіонів Валетти. — От і все, — неуважно сказав я. Елісон схилилася наді мною. — Ти вмієш ходити? 'Я не знаю. Я спробую.'

Вона поклала руку під мою руку. «Ти кровоточиш, як зарізана свиня. Тобі потрібно в лікарню».

Я кивнув. 'Гаразд.' Це вже не мало значення. Все закінчилося. Навіть якби Слейд чи Вілер вижили, з ними було б покінчено. Вони запитували мене, навіщо мені це Артіна знищив, і я сказав би правду, і вони слухали б це біса уважно. Інша справа, повірять вони мені чи ні, але на Вілера буде достатньо бруду, щоб назавжди залишити на ньому холодне й суворе око. Щодо Слейда, то я втік із ним, і якби мене спіймали на Мальті й я сказав йому, що Слейд у цьому районі, його підібрали б миттєво. Це маленький острів, і чужинцю нелегко сховатися.

Щодо мене, я не знав, що зі мною станеться. Елісон могла б таємно свідчити мені про мою участь у тому, що сталося, але якби Макінтош був мертвий, я б не бачив, яке значення це мало б. Був великий шанс, що я проведу решту свого життя в крилі суворої безпеки Даремської в’язниці. У той момент мені було байдуже.

Елісон допомогла мені підвестися, і я хитався, як п’яний моряк

вгору по стіні зі слабкими пальцями, що тримають мене за її руку. Ми щойно піднялися на вершину, як я раптом зупинився й подивився на чоловіка, який чекав на нас. Він був дивним чином схожий на того міцного молодого поліцейського, сержанта Джервіса, який так ненавидів мене за те, що я крав діаманти і не мав люб’язності сказати йому, де вони.

Я повернув голову і подивився в інший бік. Брансхілл також був там, а Forbes був позаду. Вони йшли до нас великими кроками.

Я сказав Елісон, «мабуть, кінець», і обернувся, щоб поглянути на Браншілла.

Він стояв переді мною і спостерігав за мною безвиразними очима, враховуючи кожну деталь мого стану, включаючи пов’язку на плечі. Він подивився на Елісон, а потім вказав головою на гавань, де Артіна згорів у вогні. «Ти зробив це?»

я?' Я похитав головою. «Мабуть, це була іскра від феєрверку».

Він похмуро засміявся: «Мушу вас попередити, що кожне ваше слово може бути записано та використано проти вас як доказ». Він подивився на Елісон. «Це стосується і вас». Я не вірю, що Мальта під юрисдикцією, — холодно сказала вона. «Не турбуйся про це, — сказав Брунсхілл, — зі мною цілий загін місцевої поліції». Він звернувся до мене. «Навіть якби у вас були всі дев'ять котячих життів, ви б все одно провели їх у в'язниці. Цього разу я вдарю вас так сильно, що вам доведеться будувати окрему в’язницю».

Я бачив, як він подумки складає список звинувачень. Підпали, вбивства, тяжкі тілесні ушкодження, носіння зброї – а ще гірше – її використання та повне ігнорування норм і положень щодо вибухівки. І, можливо, якщо трохи доброї волі, піратство та підпали в морських портах Її Величності. Двоє останніх все ще каралися смертною карою.

Він сказав: «Що, в біса, ти думав, що робиш?» У його голосі було здивування.

Я хитався на ногах. — Я тобі скажу, коли піду до лікаря.

Він зловив мене, коли я впала.


2

Я прокинувся у в'язниці. Точніше у тюремній лікарні, але в товстих стінах і на Мальті роблять стіни товщі, ніж будь-де в світі. У мене була своя кімната, і я дійшов висновку, що місцева поліція не хоче, щоб прості, нехитрі мальтійські головорізи були зіпсовані контактом з таким жахливим злочинцем, як я. Це виявилося хибним припущенням. Небажаючий лікар зробив просту операцію на моєму плечі під місцевою анестезією, а потім я лежав, чекаючи на Браншілла та його неминучі запитання. Я проводив час, вигадуючи хитру брехню, щоб сказати йому; Є аспекти уряду Її Величності, про які звичайному поліцейському краще не знати. Але до кімнати привели незнайомця, а не Браншілла. Це був високий чоловік середнього віку з гладким обличчям без зморшок і виглядом тихої влади. Він представився Армітажем. Його повноваження були вражаючими, я прочитав рекомендаційний лист прем’єр-міністра й повернув йому решту пакета непрочитаним. Він підсунув стілець і сів біля ліжка. — Отже, містере Стеннард, як ви себе почуваєте?

Я сказав: «Якщо ви знаєте, що мене звуть Стеннард, то ви знаєте більшу частину моєї історії». Тебе прислав Алек Макінтош?

Боюся, що ні, — сумно сказав він. «Макінтош мертвий». Я відчув холодний клубок у животі. «Отже, він ніколи не виходив із лікарні», — сказав я.

"Він помер, не приходячи до тями", - сказав Армітаж. Я думав про Елісон і думав, як вона сприйме це. Стосунки любові й ненависті з батьком ускладнювали передбачити її реакцію. Я запитав: «Ви вже сказали місіс Сміт?»

Армітаж кивнув. «Вона сприйняла це дуже добре», — сказав він. Звідки ти міг це знати, подумав я.

"Це буде важко", - сказав Армітаж. «Ваша діяльність, особливо в Республіці Ірландія, може поставити уряд у небезпечне становище». Він трохи почекав. «Коли вони стануть повністю відомі».

Я міг це уявити. Відносини вже були напруженими через те, що відбувалося в Ольстері, і пресі було б добре читати спотворені історії про англійського агента, який нишпорив у суверенній державі Ірландській Республіці.

Я іронічно сказав: «не кажучи вже про своє власне хитке становище».

— Саме так, — сказав Армітаж.

Ми переглянулись. «Ну, — сказав я нарешті, — хто відмовлявся від цього? Ця операція була найтаємнішою, свідком якої я коли-небудь бачив. Де ми помилилися?» Армітаж зітхнув. «Це пішло не так саме через секретність. Це пішло не так, тому що Макінтош, по суті, не міг нікому довіряти». Він подивився на мене. — Він навіть тобі не довіряв.

Я кивнув, а Армітаж пирхнув. «Він навіть не довіряв прем'єр-міністру. Він зіграв це абсолютно один і ввів усіх в оману щодо своїх мотивів». Я спокійно сказав: «Мені довелося чимало з цим стикатися. Краще розкажи мені всю історію».

Все почалося з рою джейлбрейків, які хвилювали верхівку. Маунтбаттен дослідив тюремну систему, і заходи безпеки були посилені, але туманні чутки про організацію «Руйкерів» підтримали занепокоєння, і Макінтошу було наказано щось з цим зробити.

«Мені це не сподобалося, — несхвально сказав Армітаж, — і я тоді так сказав. Це слід було залишити спеціальному відділу». «Макінтош сказав, що вони спробували й не змогли», — сказав я.

Армітаж нетерпляче кивнув. «Я знаю, але вони могли спробувати ще раз. Макінтош був надто самотнім вовком — надто таємним».

Я бачив, що не так з Армітажем. Він був дуже високопоставленим державним службовцем — таким собі мандарином департаменту — і він волів, щоб усе відбувалося через належні офіційні канали. Але найбільше його непокоїла думка, що у прем'єр-міністра є приватний кат. Це образило його відчуття того, що підходить. Він нахилився вперед. «Без відома нікого, він уже був закоханий у Вілера, але тримав свої підозри при собі. Він навіть прем'єр-міністру нічого не сказав. Ми ніколи не дізнаємося, що відбувалося в нього в голові, можливо, він думав, що туалет все-таки йому не повірить. Вілер швидко ставав популярним, і прем’єр-міністр збирався зробити його заступником міністра».

«Так, — сказав я, — я розумію проблему Алека. Як він дізнався про Вілера?

Армітаж похитав головою. 'Я не знаю. Я вважаю, що прем'єр-міністр мав повну довіру до Макінтоша з певних питань на найвищому рівні, які впливають на безпеку країни». Його голос прозвучав ще несхвальніше. Тож Макінтош перевірив еліту на безпеку. Це також була відповідь на Хто охоронятиме спостерігачів? Я міг уявити, що прем’єр-міністр міг очікувати, що Макінтош засудить якогось правого чи лівого радикала, але хто запідозрив би буржуазного капіталіста, який рішуче йде серединним шляхом, бути маоїстом? Смішна ідея.

— Отже, у Макінтоша були недоведені підозри, — сказав я. «Він не хотів, щоб Вілер це помітив, тому тримав язика за зубами, поки не впіймав Вілера».

«Приблизно так воно й мало бути», — відповів Армітаж. «Він привів вас і зв’язав із Слейдом під час крадіжки коштовностей». Легка усмішка пом'якшила суворий вираз його обличчя. 'Дуже розумний. Але він не розповідав тобі про Вілера.

— Я такого від нього не очікував, — категорично сказав я. на тому етапі мені не потрібно було знати». Я потер підборіддя. — Але я очікував, що він сказав місіс Сміт. «Він цього не зробив, але я перейду до цього пізніше». Армітаж нахилився вперед. «Коли ви зі Слейдом втекли, він пішов до Вілера. Ми визначили, що Вілер говорив з ним у його клубі. У них була розмова, під час якої Макінтош розкрив, хто ти. Ось як... все пішло не так».

Я кліпнув, потім закрив їх і ліг на подушку. — Він зробив це навмисно? — тихо запитав я. 'О так. Він хотів налякати Вілера і змусити його зробити якусь дурницю. Він хотів його зловити flagrante delicto. Очевидно, вас можуть пропустити».

Я відкрив очі й подивився на Армітеджа. «Я завжди міг це робити. Професійний ризик». Водночас я вважав, що Макінтош був нещадним виродком.

«Вілер справді запанікував, але я не впевнений, що він зробив якусь дурницю», — задумливо сказав Армітаж. «Того ж дня Макінтоша збила машина. Ми конфіскували всі автомобілі Wheeler для ретельного розслідування, і я майже впевнений, що WC знайде докази навіть через стільки часу. Я вважаю, що це зробив його ірландський водій». — Або його китайський кухар.

Армітаж знизав плечима. «Макінтош був без свідомості в лікарні. Його збили дорогою до офісу, де на нього чекала місіс Сміт. Ми ніколи не дізнаємося, чи сказав би він їй, що зробив. У всякому разі, на той час ніхто в кабінеті Вілера не знав. Тепер ви розумієте, що секретність і безпека операції були занадто жорсткими?»

Я сказав: «Такий високопосадовець Whitchall, як ви, не з’являється тут, на Мальті, несподівано. Мабуть, щось сталося». дійсно. Макінтош помер. Він застрахувався. Запевнення у формі повного звіту про його діяльність, надісланого його адвокату перед тим, як він відвідав Вілера. Біда полягала в тому, що на запечатаному конверті було написано «Відкрити після моєї смерті».

Армітаж витріщився на мене. «Макінтош був у руках лікарів. Він не був мертвим, але його навряд чи можна назвати живим, хоча в юридичному сенсі він був. Він був овочем, який підтримував життя завдяки сучасним медичним методам і клятві Гіппократа, і на це він не розраховував. Цей клятий конверт лежав у руках його адвоката два тижні до смерті Макінтоша, а тоді було майже пізно. Було б надто пізно, якби ви не втрутилися». «Це все дуже добре, — сказав я, — але як ти опинився тут зі мною? Макінтош не знав, де я».

«Ми пішли відразу за Вілером, — сказав Армітаж. «Ми просто думали, як з ним впоратися, коли ви вирішили це для нас». Він злегка посміхнувся. — Ваші методи, м’яко кажучи, дуже прямі. Ми вже підозрювали, що ви тут, тож взяли з собою кількох людей, які могли вас упізнати».

«Браншіл і компанія», — сказав я. — Отже, ви отримали Вілера. Він похитав головою. «Ні, Вілер мертвий, Слейд теж. Ви дуже добре про це подбали, якщо можна так сказати. Спеціальне відділення зараз розслідує діяльність організацій Вілера - як легальну, так і нелегальну. Я припускаю, що це буде довготривале завдання, але ми не будемо втомлювати вас цим». Він відкинувся на спинку крісла. «Однак ви є проблемою для уряду, і тому я тут».

Я не міг стримати усмішки. «Я можу собі уявити».

— Це не тема для розваг, містере Стеннард, — суворо сказав Армітаж. «Преса вже дізналася, що щось відбувається». Він підвівся і підійшов до вікна. «На щастя, ви скоїли свої найгірші... е-е... злочини за межами Сполученого Королівства, і ми можемо прикрити їх плащем кохання. Але є випадок крадіжки діамантів, який може бути дуже важко розкрити».

Я сказав: «Тим трейдерам не платили за страховкою?»

Армітаж повернувся й кивнув: «Я так думаю». — Ну чому б нам не залишити це так?

Він образився. «Уряд Її Величності не може бути причетним до шахрайства страхової компанії». 'Чому ні?' — запитав я розсудливим тоном. «Уряд Її Величності причетний до вбивства Вілера та Слейда. Що, в біса, такого священного в цих кількох тисячах?» Це йому не сподобалося. У британському законодавстві права власності стоять перед правами людини. Він збентежено наспівував і сказав: «Яка твоя пропозиція?»

«Вілер мертвий, Слейд мертвий. Чому б і не Ріарден? Його можна вбити під час польоту — це не має бути надто важко організувати. Але ви повинні змусити замовкнути Браншілла, Форбса та Джервіса, і ви можете зробити це за допомогою присяги державного службовця зберігати таємницю. Або ви можете налякати їх на все життя; Я не думаю, що вони будуть вдячні за переведення на Оркнейські острови до кінця свого життя». — І містер Стеннард знову з’являється? запитав він. «Точно».

Я припускаю, що це можна організувати. І як ми пояснимо вражаючу смерть Вілера?

— Мабуть, це була одна з тих сигнальних ракет, які вони випустили над водою. Корабель якраз був на ремонті — впевнений, на палубі було пальне. На мою думку, уряд острова Мальта слід докорити за те, що він не виконував належним чином свою наглядову функцію». «Дуже геніально», — сказав Армітаж і дістав свій блокнот. Я пропоную ВМС надати човен і водолазів, щоб допомогти підняти уламки. Звичайно, ми вибираємо водолаза». Він зробив запис срібним олівцем. «Я теж так думаю», — сказав я, думаючи про таран, який, ймовірно, все ще був у корпусі Артіна був присадкуватий. «Сумний кінець для шановного депутата. Дуже прикро». Армітаж скривив рота й відклав блокнот. «Організація, в якій ви працювали до того, як Макінтош вивіз вас із Південної Африки, мабуть, має високу думку про вас. Мене попросили повідомити вам, що Люсі зв’яжеться з вами».

Я кивнув. Який смішний Макінтош знайшов би це.

«І прем’єр-міністр попросив мене передати вам його щиру подяку за вашу участь у цій справі та за те, як ви її вирішили. Він шкодує, що ця подяка — це все, що він може вам запропонувати за цих обставин».

— Ну, медалі ж не можна їсти, — філософськи сказав я.


3

Я сидів у вітальні готелю Phoenica і чекав на Елісон. Влада привезла її до Англії для участі в похоронах Алека. Я також хотів би віддати останню шану, але моє обличчя так часто з’являлося в англійських газетах під ім’ям Ріардена, що було б нерозумно з’являтися на публіці, доки про Ріардена не забуде публіка, яка, на щастя, має коротку історію. пам'ять. Тим часом я відростив бороду.

Я отримав велике задоволення, прочитавши авіапоштове видання CD Часи. Був некролог Вілера, який поставив його на шлях до канонізації, вихваляючи його відданість державним справам, вихваляючи його фінансову хватку та відзначаючи його добре відому благодійність. У першому коментарі говорилося, що з огляду на роботу Вілера над в’язницями, його смерть стала ударом по прогресивній пенології, яку ніхто не перевершив після звіту Маунтбеттена. Я мало не захлинався від сміху.

Прем'єр-міністр сказав у своїй промові в Палаті громад, що британська політика залишилася біднішою через втрату такого цінного колеги. Кімната піднялася і дві хвилини мовчала. Тому чоловікові довелося промити рот милом. Лише фінансовий редактор журналу Часи десь відчув запах чогось гнилого. Коментуючи різке падіння курсу акцій гігантських компаній Wheeler, він стурбований тим, чому бухгалтери вважали за потрібне перевірити бухгалтерські книги, перш ніж тіло охолоне. Крім цього маленького розбрату

Вілер піднесено прощається на шляху до пекла. Ріарден вийшов гіршим. Засуджений як небезпечний відчайдух, його смерть у перестрілці сприйняли як повчальний урок для інших його роду. Браншілла хвалили за його наполегливість на слідах лиходія Ріардена та за його мужність перед обличчям майже вірної смерті. «Нічого, — скромно сказав Брунсхілл, — це був лише мій обов’язок як поліцейського».

Сподівалися, що Слейда швидко схоплять. Смерть Слейда трималася в цілковитій таємниці, і я не сумнівався, що приблизно через десять чи двадцять років значна кількість авторів-кримінологів зароблятимуть на таємниці Слейда пристойно. Я підвів очі й побачив Елісон, яка входить до вітальні. Вона виглядала блідою і втомленою. Але вона посміхнулася, коли побачила мене. Я підвівся, коли вона підійшла, і вона на мить зупинилася, щоб оглянути мене: гіпс на руці й неголена щетина на щоках. "Ти виглядаєш жахливо", - сказала вона.

Мені справді не так погано, я все ще можу піднести ліву руку до рота. Що б ви хотіли випити?' «Кампарі». Вона сіла, і я помахав офіціанту, я бачу, ви вже все прочитали».

Я посміхнувся. «Не вірте всьому, що читаєте в газеті».

Вона відкинулася на спинку крісла. «Ну, Оуене, все скінчено. Все скінчено.'

«Так, — сказала я, — мені шкода за Алека».

'О так?' — запитала вона глухим голосом. — Він мало не став причиною вашої смерті.

Я знизав плечима. «Він неправильно розрахував швидкість і напрямок реакції Вілера. Крім того, це був розумний крок».

— Навіть коли він віддавав вас поганам? Її голос звучав недовірливо.

'Трясця!' Я сказав: «Ми грав немає злодія-порятунку. Ставки були занадто високі. Вілера потрібно було спіймати, і якщо єдиним способом зробити це було пожертвувати офіцером, вибору не було. Вілер був отруйним жалом у серці штату. Прем'єр-міністр розглядав можливість висунути його на посаду міністра, і Бог знає, куди б це його привело». «Якщо всі державні службовці такі, як Алек, хай Бог допоможе Англії», — сказала Елісон приглушеним голосом.

«Не будь гірким, — сказав я, — він помер. Він убив себе, а не мене. Ніколи не забувайте про це».

Офіціант прийшов із келихами, і ми мовчали, доки він не пішов, тоді Елісон запитала: «Що ти збираєшся робити тепер?»

Я сказав: «Мене відвідала Люсі. Звичайно, я не можу багато чого зробити, поки моє плече не стане краще — можливо, через місяць або шість тижнів».

«Ти повертаєшся до Південної Африки?»

Я похитав головою, думаю, мене планують повернути на дійсну службу». Я зробив ковток. 'І ти?' Я ще не встиг про це подумати. Окрім похорону, у Лондоні було чим зайнятися. Потрібно було залагодити приватні справи Алека; Я проводив цілі дні з його адвокатом».

Я нахилився вперед. Елісон, ти вийдеш за мене заміж?»

Її рука так затремтіла, що вона пролила кілька крапель Кампарі на стіл. Вона подивилася на мене з цікавістю, ніби я був незнайомцем, і сказала: «Ні, Оуене».

Я сказав: «Я люблю тебе».

Я думаю, що я теж люблю тебе». Її нижня губа тремтіла.

«Тоді що відбувається? Ми добре підходимо один одному».

Я тобі скажу, — сказала вона. «Ти такий же, як Алек. Через двадцять років — якщо ви впораєтеся — ви сидітимете в маленькому незрозумілому офісі, смикаючи за ниточки й змушуючи маленьких чоловічків стрибати, як Алек. Але ти все одно продовжуєш це робити».

Я сказав: «Хтось повинен це зробити».

«Але не чоловік, за якого я виходжу заміж», — сказала Елісон. Колись я порівнював себе з росичкою. Я просто хочу бути домогосподаркою з цвітної капусти, десь у сільському містечку, з твідовою спідницею та підпискою на Краще садівництво». «Немає причин, чому це не можна зробити», — сказав я. — А сидіти вдома й побути сам, поки вам роблять операцію? Вона похитала головою. — Це ніколи не спрацює, Оуене.

Я відчув раптову образу і різко сказав: "чому ти повернувся - на Мальту?"

Розгубленість промайнула на її обличчі. «Оуене, вибач. Ви думали...'

«Ти не попрощався, і Армітаж сказав мені, що ти повернешся після похорону. Що я мав думати?»

«Вони відвезли мене до Англії на літаку військово-повітряних сил», — тихо сказала вона. «Я повернувся, щоб встигнути на свій літак... і попрощатися».

«Попрощатися — просто так?»

— Ні, — спалахнула вона, — не просто так.

Її очі наповнилися слізьми. «Оуене, все йде дуже погано».

Я взяв її руку в свою. «Ви коли-небудь були в Марокко?» Вона глянула на мене з очікуванням, заскочена зненацька раптовою зміною теми. «Так, я це дуже добре знаю». — А твій літак може долетіти звідси до Танжера? — Це можливо, — сказала вона невпевнено, — але…

«Мені потрібна відпустка, — сказав я, — і мені ще заборгували зарплату за півтора року, яку я міг би витратити за вашу допомогу. Я впевнений, що ви хороший путівник по Марокко. Мені це потрібно — я там ніколи не був». «Ти знову намагаєшся його прикрасити», — сказала вона зі сміхом у голосі. Мейв О'Салліван попереджала мене про це. Мейв також сказала мені, що я не той хлопець для Елісон Сміт. Можливо, вона мала рацію, але я мав спробувати. «Жодних умов, жодних обіцянок», — сказала Елісон. Я посміхнувся. Шість тижнів разом — це все, що мені потрібно. За шість тижнів може статися багато чого. OceanofPDF.com